Украї́нська етні́чна терито́рія (етнічні украї́нські зе́млі, етнічна територія українців) — території, на яких у різні історичні періоди відбувалося формування українського етносу. Ядро української етнічної території завжди було розташоване в межах сучасної території України. Фізичною (тектонічною) основою української етнічної території є Український щит східноєвропейської платформи та Дніпровсько-Донецька западина.
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWlMMkkyTHpFNE9UZGZKVVF3SlVFekpVUXdKVUpCSlVReEpUZ3dYeVZFTUNWQ1JpVkVNQ1ZDUlNWRU1DVkNNaVZFTVNVNU5pVkVNU1U0TWlWRU1DVkNPQzV3Ym1jdk16QXdjSGd0TVRnNU4xOGxSREFsUVRNbFJEQWxRa0VsUkRFbE9EQmZKVVF3SlVKR0pVUXdKVUpGSlVRd0pVSXlKVVF4SlRrMkpVUXhKVGd5SlVRd0pVSTRMbkJ1Wnc9PS5wbmc=.png)
Термінологія
На позначення певних частин української етнічної території вживалося і вживається багато різних назв, термінів та словосполучень:
- етнічні українські землі
- етнічна територія українців
- національна українська територія
- національна етнографічна територія
- наша національна територія
- суцільна українська територія
- суцільна українська, так сказати матірна, територія
- суцільна територія українського народу
- українські землі
- українські етнічні землі
- український масив
- українська етнографічна територія
- українська національна територія
- українські етнографічні землі
В залежності від того, за якою ознакою відокремлюють частину від цілого, утворюється й комбінація понять, наприклад: «етнічна територія українців на Північному Кавказі», «українська етнічна територія в межах Чехо-Словаччини», «зміни меж української етнічної території підросійської частини України в XIX—XX ст».
В українській науці кінця XIX — початку XX століття ототожнювались українські етнічні землі з українською національною територією, і всі вони, на думку національної еліти, мали стати територією майбутньої української держави. Зокрема, Степан Рудницький ототожнював територіальний зміст назви «Україна» і терміну «простір України» зі значенням термінів «українська національна територія», «суцільна територія українського народу», а також з іншими. У часи національно-визвольної боротьби «ми не клали належної ваги на етнографічні межі нашої суцільної території і підрізували тим чи не одиноку галузь, на котрій сидимо!», що українці не боронили «кожного кусня нашої національної території».
У часи СРСР відбулося вихолощення терміну «нація». Різниця між «етнічним» і «національним» не відчувалася.
У незалежній Україні у наукових текстах поняття «національний» та «етнічний» не мають однозначності. Значення термінів «українська етнічна територія» та «українська національна територія» є різними. Українська національна територія дедалі частіше цілком природно ототожнюється з українською державною територією. Водночас, назва «Україна» набула державно-політичного значення на відміну від етнографічного, який існував до того часу.
Українська етнічна територія на початку ХХ ст.
Українська етнічна територія на час Української революції, за оцінкою Степана Рудницького становила від 905 тис. км² до 1 млн. 56 тис. км² з 51,2—53,9 млн мешканців. Питома вага етнічних українців становила на цій території (за його обчисленнями) 71,3—71,7 %. За доктором Мироном Кордубою «до суцільної української території» належать лише ті повіти, у яких частка українців перевищує 50 % від усього населення або ж коли українці у цих повітах кількісно переважають, є першими серед інших націй.
За оцінками одного із засновників вітчизняної соціології Микити Шаповала території на якій українці чисельно переважали всі ін. національності, разом узяті, була дещо меншою: 1914 р. вона становила 739 тис. км² (у Росії — 665 тис. км², в Австро-Угорщині — 74 тис. км²). На цих землях у той час проживало 46 млн осіб (в Росії — 39,6 млн, в Австро-Угорщині — 6,4 млн), з них 32,662 тис. (71,0 %) — українців, 5,379 тис. — росіян (11,7 %), 3,796 тис. (8,2 %) — євреїв, 2,079 тис. (4,5 %) — поляків, 871 тис. (1,9 %) — німців. За оцінками Володимира Кубійовича, зробленими в 1930-х рр., перед I світовою війною суцільна територія, на якій українці складали абсолютну більшість, становила 718,3 тис. км², з яких 89,5 % — у складі Росії, 10,5 % — Австро-Угорщини. Володимир Кубійович зробив оцінку площі української етнічної території на 1933 р. — 932 тис. км², у тому числі: 728,5 тис. км² становила суцільна українська етнічна територія, 203,6 — мішана.
Географія етнічної території
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWhMMkZrTHlWRU1DVTVSU1ZFTUNWQ015VkVNQ1ZDUWlWRU1TVTRSaVZFTUNWQ05DVkVNQ1ZDUlNWRU1DVkNNaVZFTUNWQ01GOGxSREFsUWtFbFJEQWxRakFsUkRFbE9EQWxSREVsT0RJbFJEQWxRakJmSlVReEpUZ3pKVVF3SlVKQkpVUXhKVGd3SlVRd0pVSXdKVVF4SlRrM0pVUXdKVUpFSlVReEpUZ3hKVVF4SlRoREpVUXdKVUpCSlVRd0pVSTRKVVF4SlRnMVh5VkVNQ1ZDTnlWRU1DVkNOU1ZFTUNWQ1F5VkVNQ1ZDTlNWRU1DVkNRaVZFTVNVNFF5VXlRMTh4T1RFMUxtcHdaeTh5TWpCd2VDMGxSREFsT1VVbFJEQWxRak1sUkRBbFFrSWxSREVsT0VZbFJEQWxRalFsUkRBbFFrVWxSREFsUWpJbFJEQWxRakJmSlVRd0pVSkJKVVF3SlVJd0pVUXhKVGd3SlVReEpUZ3lKVVF3SlVJd1h5VkVNU1U0TXlWRU1DVkNRU1ZFTVNVNE1DVkVNQ1ZDTUNWRU1TVTVOeVZFTUNWQ1JDVkVNU1U0TVNWRU1TVTRReVZFTUNWQ1FTVkVNQ1ZDT0NWRU1TVTROVjhsUkRBbFFqY2xSREFsUWpVbFJEQWxRa01sUkRBbFFqVWxSREFsUWtJbFJERWxPRU1sTWtOZk1Ua3hOUzVxY0djPS5qcGc=.jpg)
Формувався український етнос в умовах широколистянолісових (східноєвропейських та північних центральноєвропейських) і лісостепових (східноєвропейських) переважно рівнинних ландшафтів, меншою мірою (у західній частині) — складчастих флішових гірських та горбистих передгірських Альпійського поясу. Ці природні умови характерні для всієї північно-західної половини території України. Такі ландшафти поширені від центральних районів Німеччини (там вони вологіші) до Уральських гір (там вони посушливіші). На північ від сучасної української державної території ці ландшафти охоплюють район Підляшшя у Польщі, усю південну частину Білорусі (Берестейщину, Пінщину), Стародубщину й суміжні райони Брянської області, західно-південну частину Курської, центральні райони Білгородської, західно-південні райони Воронізької області Російської Федерації (див. Східна Слобожанщина), на південь — майже всю Молдову та північно-східну частину Румунії (див. Південна Мармарощина).
Формування господарсько-культурних рис українців і окремих етнографічних груп, територіальне розміщення сучасної господарської інфраструктури і районна спеціалізація українського господарства зумовлені насамперед природним середовищем. Природа українських етнічних земель безпосередньо та опосередковано впливала на формування української духовності та є матеріальною основою життя українського народу
Землі, заселені українцями, мають сприятливі для інтенсивного сільськогосподарського виробництва агрокліматичні умови та великі й різноманітні мінерально-сировинні ресурси для промисловості. Ця обставина не раз розпалювала загарбницькі апетити чужинців.
Індоєвропейська, а згодом і протоєвропейська мовна спільнота (ще до розподілу її на давні мовні групи, що відповідають сучасним слов'янській, германській, романській тощо) розвивалися на землях, які ми тепер звемо українськими. Припускають, що частина території України (степова й лісостепова смуга) була ареалом формування індоєвропейської етнічної спільноти.
Однією з особливостей української етнічної території з-поміж величезних євразійських просторів усіх сучасних слов'яномовних народів є те, що саме на ній сформувалася праслов'янська етнічна спільнота, частина якої (та, що не мігрувала звідси) з часом еволюціонувала в сучасних українців.
Обриси і площа української етнічної території з плином часу змінювалися в залежності від конкретних історичних обставин. У степовій та лісостеповій смугах України етнічно українська людність під тиском кочових народів неодноразово рідшала й зовсім зникала, потім знову селилася з північних та західних українських земель. Степові чорноморсько-азовські землі українці остаточно опанували лише у XVIII—XIX століттях.
Через переселення і компактне розселення українців на сусідніх до української етнічної території та на віддалених землях (Казахстан, Південний Сибір, Далекий Схід, Канада, Аргентина) утворилася велика кількість українських етнічних островів різної площі та конфігурації. Розпорошене (дисперсне) розселення українців перешкоджало відтворенню української етнічної самобутності і призводило до етнічної асиміляції.
У XIX столітті і майже до середини XX століття українська етнічна територія виходила далеко за межі сучасної території України, охоплюючи також південно-західну частину сучасної державної території Білорусі, прилеглу до України частину сучасної державної території Російської Федерації, окремі ділянки лівобережжя Дністра сучасної державної території Молдови, прикордонні північні території сучасної Румунії, північно-східні райони сучасної Словаччини, південно-східну частину сучасної Польщі.
Незважаючи на значні територіальні втрати (головним чином у 1930-х — 1940-х роках) українська етнічна територія продовжує залишатися найбільшою з-поміж усіх етнічних територій європейських народів (росіяни, як і турки, за географічним критерієм є євразійським народом). Вона охоплює близько 600 тис. км² і простягається приблизно на 1400 км із заходу на схід широкою смугою переважно від 300 до 700 км.
Українська етнічна територія межує з етнічними територіями росіян, білорусів, поляків, словаків, угорців, румунів, молдован та з етнічними островами болгар і гагаузів. Більша частина української етнічної території має виразно одноетнічний характер — етнічні українці становлять понад 80 % людності. Такі одноетнічні українські території переважають у 22 областях України, в Чернівецькій області — 3/4, в Одеській вони становлять близько 2/3 території, в Луганській області — близько половини, в Донецькій — більше половини. На Кримському півострові українців близько 1/4 населення, одноетнічність території спостерігається сьогодні як локальне явище і тенденція до збільшення частки кримськотатарського народу на більшості його території є визначальною.
У межах української етнічної території є одноетнічні та етнічно змішані острови (анклави) болгар, молдован, румунів, угорців, росіян, поляків, греків, циган, албанців, словаків, білорусів, та етнічних груп інших народів. Іншоетнічні домішки на територіях міст за чисельністю і питомою вагою значно більші, ніж у сільській місцевості (особливо на півдні і сході країни).
Поселення, де певна етнічна меншина становить понад 80 % людності зустрічаються серед сільських поселень прикордонних районів Закарпатської області (з Угорщиною й Румунією), Чернівецької області (з Румунією й Молдовою), Одеської області (з Молдовою й Румунією), та в низці районів Кримського півострова і східних областей. Близько 98-99 % представників етнічних спільнот інших країн, що є громадянами України, мешкають розпорошено на українській етнічній території, або змішано з народами України (етнічними українцями, кримськими татарами, караїмами, кримчаками) та з представниками інших зарубіжних народів (переважно Російської Федерації).
Історія
Одвічними українськими землями вважаються землі Київщини, Полтавщини, Чернігівщини, Волині, Поділля, Галичини, Північної Буковини, Закарпатської України, Холмщини, Лемківщини, Надсяння. У XVII столітті українці почали активно колонізувати Слобідську Україну (сьогоднішні Харківська область і Сумська область, частина земель Воронезької, Білгородської та Курської областей Росії). У XVIII столітті здійснювалася народна і державна колонізація так званого Дикого поля — території, частина якої згодом у складі Російської імперії стала називатися Новоросійським краєм (Херсонська губернія, Катеринославська губернія і Таврійська губернія), а інша частина — Області Війська Донського. 1773 року в Новоросії проживало 107 тис. осіб, з них українців 65 тис., росіян — 39 тис.. Після ліквідації 1775 року Запорозької Січі територія Вольностей Війська Запорозького низового була включена до складу Новоросії. Запорозьких козаків в часи імператриці Катерини II переселили спочатку в межиріччя нижніх течії Південного Бугу та Дністра, а згодом — на Кубань. Царський уряд активно заселяв цю територію православними переселенцями з Османської імперії — волохами (румунами) і сербами (див. Нова Сербія).
Селянсько-козацька колонізація Слобожанщини продовжувалася у XVIII—XIX століттях. Головним центром Слобідської України став Харків, населення якого швидко зростало. Українці селилися також на прилеглих до Харківщини землях Воронезької й Курської губерній. За даними першого в Російській імперії перепису населення 1897 року, частка українців у загальній чисельності населення Курської губернії становила 32,6 %, а на території Воронезької губернії — 43,6 %.
Після скасування кріпосного права під час селянської реформи 1861 року через брак сільськогосподарських земель на батьківщині українці покидали рідні місця й переселялися в Казахстан, Західний Сибір, на Далекий Схід (див. Далекосхідні поселення українців). Водночас міське населення Новоросії зростало за рахунок переселенців з Росії, які знаходили собі тут роботу на шахтах і металургійних заводах. Частка українців на цих землях почала зменшуватись: якщо на Лівобережжі вона становила 81,6 % (8177 тис. осіб), а на Правобережжі — 77,8 % (9364 тис.), то в Новоросії — 41,3 % (6568,9 тис.).
Від кінця XIX століття розгорнулася інтенсивна еміграція західноукраїнських селян, які сильно потерпали від аграрного перенаселення, до Північної Америки. 1910 року в Східній Галичині українців налічувалося 4002 тис. (74,4 % від усього населення), у Закарпатті — 441 тис. (77,5 %), у Північній Буковині — 304 тис. (65,4 %).
Перепис 1897 року показав, що українські губернії за щільністю населення перебували на перших місцях серед європейських губерній Російської імперії (за винятком губерній Привіслянського краю, тобто Польщі). Зокрема, Подільська губернія за щільністю населення майже не поступалася Московській (82 жителі на одну квадратну версту проти 83). У Київській губернії показник щільності населення становив — 79,7, у Полтавській губернії — 63,4, у Харківській та Чернігівській губерніях — понад 50.
У 1920-х роках суцільний масив українських етнічних земель, де частка українського населення була домінантною (за даними переписів в СРСР, Польщі, Румунії, Чехословаччині), становив 742 тис. км² (на них загалом проживало 49 млн осіб різних національностей). У складі Польщі такими територіями були Галичина, Західна Волинь, Західне Полісся, Лемківщина, Холмщина, Підляшшя і Надсяння (загальна площа 132 тис. км², населення 10,2 млн осіб), у складі Чехословаччини — Пряшівщина і Закарпаття (площа 14,9 тис. км², населення 0,7 млн осіб, з них українців — 0,5 млн), у складі Румунії — Північна Буковина, Хотинщина, Південна Бессарабія і Мармарощина (загальна площа 18 тис. км², населення — 1,4 млн осіб).
Територія УСРР тоді не перевищувала 450 тис. км², водночас у РСФРР на кордонах з УСРР були розташовані суцільні масиви земель з однорідним українським населенням, а також мішані українсько-російські території. Зокрема, за даними перепису 1926 року, в Центрально-Чорноземній області (ЦЧО) проживало 2200 тис. осіб, з них українців — 1412 тис.. На прилеглих до УСРР північних землях Північнокавказького краю проживало 778 тис. осіб, з них українців — 597 тис.. Загальна ж кількість українського населення на території СРСР становила 31,2 млн осіб (21,2 % населення Союзу), з них в УРСР мешкало 23,2 млн осіб (80 %). 1926 року в УСРР, окрім українців, зокрема, жили: росіяни — 2627,4 тис. (9,3 %), євреї — 1574,4 тис. осіб (5,4 %), німці — 393,9 тис. осіб (1,4 %), молдовани — 257,8 тис. осіб (0,9 %).
Протягом наступних років на території УСРР відбулися події (колективізація сільського господарства, масові репресії, Голодомор 1932—1933 років), що призвели до істотного зменшення чисельності, а отже, й приросту населення республіки, що й було частково зафіксовано переписом 1937 року (див. ).
Так, за даними перепису 1937 року, в УРСР проживало до 28,4 млн осіб, з них українців — до 22,2 млн (78,2 %). Загальна кількість українців у СРСР також зменшилася — до 26,4 млн, причому найбільшим таке зменшення було в РРФСР, що позначилося на пропорціях національного складу населення на землях, щільно заселених у минулому українцями, і в Казахстані. На цей процес, очевидно, вплинула й політика русифікації: представників різних народів, які жили на території СРСР, і особливо українців у графі національність заохочували і навіть змушували писати «росіянин».
За одинадцять років (від 1926 до 1937 року) загальна кількість населення в усіх союзних республіках, окрім УСРР, збільшилася. Внаслідок цього частка населення УРСР в складі СРСР зменшилася з 19,7 до 17,5 %, а частка українців — з 21,2 до 16,3 %. Зменшилася й частка українців в УСРР з 80 до 78,2 %.
Починаючи з 1939 року і після Другої світової війни до складу УРСР увійшли: Галичина (1939), Північна Буковина і Південна Бессарабія (1940), Закарпаття (1945), Крим (1954). У зв'язку з перетворенням Молдавської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки на союзну республіку від УРСР вилучена частина Придністров'я. Ці зміни істотно вплинули на кількість населення республіки і його національний склад.
За переписом 1959 року, загальна кількість українців в УРСР зросла (переважно за рахунок приєднаних західноукраїнських земель) до 32,2 млн осіб, але частка українців у складі всього населення республіки зменшилася до 76,8 %. Дещо збільшилася питома вага українців серед населення СРСР — до 17,8 % (37,3 млн осіб).
В останні роки існування СРСР загальна кількість українців в СРСР (за офіційними даними статистичних інституцій 1989 року) зросла до 44,2 млн осіб, але їхня частка в чисельності всього населення СРСР істотно зменшилася — до 15,4 %. Так само і в УРСР: кількість українців зросла (до 37,4 млн), але їхня частка в загальній чисельності населення республіки зменшилася до 72,7 %.
З набуттям Україною державної незалежності зростання чисельності її населення відбувалося лише до початку 1993 року. На той час у країні жило 52,2 млн осіб. У наступні роки загальна кількість населення в Україні почала зменшуватися, однак частка осіб, яка ідентифікувала себе українцями, зросла. За першим Всеукраїнським переписом 2001 року, загальна чисельність населення республіки становила 48,5 млн осіб, з них ідентифікували себе українцями 37,5 млн, тобто 77,8 % населення. На кінець 2005 року, за даними статистичних інституцій, в Україні проживало близько 47 млн осіб.
Межі
Білорусько-українська етнічна межа
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODRMemcyTDFWcmNtRnBibWxoYmkxQ1pXeGhjblZ6YVdGdVgyeHBibWQxYVhOMGFXTmZZbTl5WkdWeUxuTjJaeTh6TURCd2VDMVZhM0poYVc1cFlXNHRRbVZzWVhKMWMybGhibDlzYVc1bmRXbHpkR2xqWDJKdmNtUmxjaTV6ZG1jdWNHNW4ucG5n.png)
Не збігається з державним кордоном через наявність за межами України українських етнічних земель Підляшшя і Берестейщина. Починається на території сучасної Польської Республіки від села Страбля і йде понад річкою Нарва та лісовим масивом Біловезької пущі через кордон з Білоруссю, далі поблизу населених пунктів Пружани, Івацевичі, Лунинець, Мозир і виходить на сучасний кордон.
Молдавсько-українська етнічна межа
Динамічно змінювалася у процесі переселення предків молдаван з XIV сторіччя та наступній асиміляції українського населення. Зараз пролягає від річки Прут до річки Дністер південніше державного кордону з Молдовою (кордон проклали в 1940 році залізницею Могилів Подільський — Окниця), далі Дністром до Дністровського лиману, звідки сучасним кордоном до річки Прут, де фактично переходить на етнічний кордон з гагаузами.
Польсько-українська етнічна межа
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODJMell5TDAxaGNGOXZabDlPYjNKMGFIZGxjM1JsY201ZlZXdHlZV2x1WlNVeVExOUxiM0prZFdKaEpUSkRYekU1TVRjdWFuQm5Mekl5TUhCNExVMWhjRjl2Wmw5T2IzSjBhSGRsYzNSbGNtNWZWV3R5WVdsdVpTVXlRMTlMYjNKa2RXSmhKVEpEWHpFNU1UY3VhbkJuLmpwZw==.jpg)
Протягом багатьох століть аж до середини XIX століття дана межа була доволі стабільною і збігалась із західним кордоном Київської Руси та Галицько-Волинського князівства, пізніше — з західною межею Руського, Берестейського і Підляського воєводств. Збігалася з північною межею Західної Лемківщини (від Щавниці до Дуклі), західними межами Надсяння (західний край річкових долин Віслока і Сяну до Ниська), Холмщини та Підляшшя. За наступні 100 років просунулася на схід за рахунок лівобережного Надсяння і західної Холмщини. Після Першої світової війни українсько-польська етнічна межа згідно з даними польського перепису населення 1931 року починалася від міста Щавниця над річкою Дунаєць і проходила до Верхомлі Великої, далі — на північ і від Грибова через Горлиці, Ясло, Новий Змигород, Дуклю, Романів, Динів і тяглася на північний схід до міста Ярослава і далі по річці Сян аж до гирла річки Танва. У східному напрямку ця межа по річці Танві продовжувалася на південь від Білгорая. Потім круто повертала на північ паралельно Західного Бугу до Дорогичина і Лісної над Нарвою.
За Михайлом Грушевським початково східнослов'янська колонізація на заході обіймала басейн Західного Бугу та Сяну, місцями наближаючись до річки Вісли, й зустрічалася з польською колонізацією на вододілах Вепра та Сяну, утворюючи мішані території понад Віслоком і між Вепром і Віслою. З часом польська колонізація цих країв посилювалась й межа зміщувалась на схід. Виняток становили гірські території, що залишались за українцями.
За Іоакимовим літописом у 990 році Володимир Великий розбив польського князя Мечислава й повернув до складу Київської Русі 5 західних міст. За Борисом Грековим, етнічний склад червенських міст був українським. За часів Київської Русі західна українська (руська) межа майже збігалася з тогочасним політичним кордоном, який за словами Оди Дітріхівни, вдови Мечислава, простягався до самого Кракова. На думку А. Лонгинова польсько-руська етнічна межа в XI—XII століттях проходила по річці Вепр. Найзахідніші удільні князівства (зокрема, Перемишльське, Теребовлянське, Галицьке) та пізніше утворене Галицько-Волинське князівство також зберігали свій руський національний характер. У XIII—XIV століттях етнічна межа майже збігалася з державною, яка проходила нижньою течією річки Нурець на півночі та західніше міст Дорогичин, Межиріччя, Верещин, Парчів, Пугачів, Красностав, Туробін, Щебрешин, Білгорай, Крешів, Ряшів, Тичин, Березів, Коросно. Виняток ставили південні українські поселення, розташовані в гірській місцевості західніше від русько-польського державного кордону.
Перші згадки про проникнення католицизму та початок польської колонізації на Русі з'являються в XIII столітті. Після включення Галицької Русі до складу Польського королівства на Галичині з'являються перші польські поселення, польська влада починає здійснювати активні заходи з окатоличення та спольщення завойованих теренів.
Попри постійне посунення етнічної межі на схід, у середині XVII століття вважалося, що західна межа українського народу проходить по Віслі й сягає Кракова та Любліна. Межу по Віслі, зокрема, неодноразово проводив у перемовах з іноземними державами Богдан Хмельницький, вона також згадується у договорі гетьмана Петра Дорошенка з Туреччиною. Крайні західні поселення з православними церквами за даними польських податкових реєстрів: Межиріч, Вогинь, Парчів, Красностав, Щебрешин, Крешів, Лежайськ, Дубно, Блажова, Ясенів, Дошно, Брунари, Королева Руська, Верхомля Велика, Шляхтова.
З часом західна українська етнічна межа змістилася на схід і замість Вісли нею стала річка Вепр, а на початку XX століття ще східніше — від Дорогичина на півночі на Сідлець, Луків, Радинь, від Коцька по Вепру до Красностава, через Щебрешин, Білгорай, Лежайськ. Сильно на зміну етнічних меж вплинула проведена в 1915 році й мотивована наступом австрійської армії російська евакуація українського населення, яке проживало на захід від Західного Бугу, у внутрішні райони Російської імперії.
Російсько-українська етнічна межа
Довжина українського етнічного кордону на території сучасної Російської Федерації становить приблизно 1500 км. Головною є етнічна межа між українцями та росіянами, проте є також частина українсько-білоруської та українсько-калмицької етнічної межі. За даними перепису СРСР 1926 року, українсько-російська етнічна межа пролягала північніше від Новгорода-Сіверського (приблизно між ним і Трубчевськом). Далі вона повертала на південь до Путивля, потім на схід і північний схід, продовжуючись вздовж річки Сейм аж до гирла річки Свапи. Відтак межа круто повертала на південний схід до Валуйок, а (на північ від цього міста) і широким клином заходила з південного заходу до суцільної російської етнічної території. Тут з обох боків цього клину розташовувалися значні ареали українців і росіян: на північному сході — українців, на південному заході — росіян (із загальним переважанням українців).
Далі, на північному сході, невеликим розгалуженням простягався регіон з переважанням українського населення: 30 км північніше від Чернянки російсько-українська етнічна межа повертала на південний схід аж до Дону (поблизу міста Лиски). Відтак межа простягалася на північний схід до річки Хопер (південно-західніше від Борисоглєбська), де круто повертала на південь, перетинала Дон і сягала міста Морозовськ. Вздовж Сіверського Дінця в українські етнічні землі врізалися клином російські, сягаючи території сучасного Міллеровського району. На північ від Луганська українсько-російська етнічна межа повертала до Ростова-на-Дону, йшла уздовж Дону на північний схід і через Тихорєцьк та Краснодар (на схід від міста) тяглася на південь, а західніше Майкопа повертала до Чорного моря (південно-західніше Геленджика).
Румунсько-українська етнічна межа
Цей розділ статті ще . |
Словацько-українська та угорсько-українська етнічна межа
У V столітті групи різноетнічного населення проживали на теренах етноісторичного Закарпаття вже в умовах етнокультурного домінування слов'ян. В межах Закарпатської області виявлено понад п'ятдесят слов'янських поселень VI–IX століть, у тому числі вісім поселень VI—VII століть. У словацькій частині етноісторичного Закарпаття знайдено кілька десятків ранньослов'янських пам'яток, а в румунській частині — 25 слов'янських поселень VI—IX століть. Слов'яни басейну Тиси та Семигорода перебували під владою аварів (VI—VIII століття), Болгарського царства (IX століття).
У 896 році угорські племена через Верецький перевал вдерлися на Закарпаття. Шлях від перевалу долиною Латориці позначений похованнями знатних угорських воїнів. У Верхньому Потиссі вже відомо понад тридцять розташувань таких одиничних і групових поховань. Біля села Земплин Словацького краю виявлено багато поховань угорських воїнів та могилу їхнього вождя Алмоша, який загинув при спробі взяти штурмом Земплинське укріплення. У 896 році угорською ордою зруйновано ужгородський замок, а у 903 році боржавське укріплення. У 907 та 972 роках білі хорвати згадуються як руське плем'я, яке бере участь у поході Олега на Константинополь.
У другій половині X століття етноісторичне Закарпаття перейшло до сфери впливу Руської держави. З того часу на Закарпатті закріплюється назва «Русь», руські люди, русини, русичі, що подекуди використовується й у нинішній час. Тривалий час кордони Русі, Угорщини та Польщі сходилися біля укріплення Саліс (Соляний град), тобто біля нинішнього міста Солнок в Угорщині. У 1031 році угорським королем Стефаном І було підкорено населені русинами території Нижнього й Середнього Потисся, що творили «Руську марку» («Marchia Ruthenorum»), і призначено свого сина Емерика намісником цих земель з титулом «Князь русинів» («dux Ruizorum»). До його володінь ще не входили території сучасної Закарпатської області та Пряшівщини. Остаточно етноісторичне Закарпаття захоплене Угорщиною у XIII столітті. Так, у 1202 році було створено Списький, у 1214 — Земплинський і Ужанський, у 1227 — Шариський, у 1262 — Угочанський, у 1263 — Березький, а в 1303 — Марамороський комітати Угорщини.
У 1526 році в битві під Могачем об'єднану угорсько-чеську армію розгромили турки. Українське етноісторичне Закарпаття було поділене на дві частини. Марамороський, Угочанський та Березький комітати опинилися в складі Трансильванського князівства, а Ужанський, Списький, Земплинський і Шариський комітати відійшли до Австрії. Після поразки під Могачем на етноісторичне Закарпаття переселилася значна частина угорців, які осідали в селах і містах на рівнинних територіях. Саме після цієї битви сформувався угорський анклав у Закарпатській області та в Східній Словаччині. Крім того, протягом другої половини XVI століття сюди переселялися німецькі ремісники, які невеликими групами розташовувалися в руських селах. Найбільше їх осіло в гірських селах Марамороського й Березького комітатів, у верхів'ях Тересви й Тиси, де вони опанували лісові промисли (Усть-Чорна, Німецька Мокра). Але основну роль в освоєнні гірських районів відігравали галицькі русини, які заселяли карпатське високогір'я від верхів'я Тиси на сході до річки Попрад на заході.
Кількість українців-русинів (у відсотках) по комітатах Угорщини:
Комітат | 1720 | 1782 | 1795 | 1810 | 1820-і | 1840-і | 1857 | 1880 | 1891 | 1900 | 1910 |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Мараморош | 68,7 | 65,1 | 87,4 | 46,4 | 44,6 | ||||||
Унґ | 75 | 68,7 | 88,5 | 88,5 | 53,6 | 51 | 36,4 | 38,1 | |||
Берег | 60 | 64,2 | 79,1 | 48,1 | 45,7 | 42,7 | |||||
Угоч | 61,5 | 42,5 | 39,3 | 37,5 | |||||||
Шарош | 70,1 | 43,4 | 36,7 | 36,6 | 33,9 | 33,8 | 27,6 | 19,5 | 22,1 | ||
Земплін | 56,1 | 41,8 | 42,7 | 41,8 | 42,7 | 36 | 29,4 | 10,6 | 11,4 | ||
Спиш (Ципс) | 47,7 | 21,4 | 13,9 | 21,4 | 13,9 | 14,3 | 12,5 | 10,7 | 8,3 | 7,1 | |
Абауй | 14,4 | 9,1 | 0,14 | 0,19 | |||||||
Торна | 21,4 | 5,4 | |||||||||
Сабольч | 19,6 | 3,8 | 0,8 | 0,1 | 0,1 | ||||||
Сатмар | 7,2 | 5,2 | 0,0 | 0,0 |
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODNMemN3TDBOaGNuUmxYMlYwYUc1dlozSmhjR2hwY1hWbFgyUmxjMTl3WVhselgyUmxYMnhoWDJOdmRYSnZibTVsWDJodmJtZHliMmx6WlNVeVExOWtKVEkzWVhCeUpVTXpKVUU0YzE5c1pYTmZjaVZETXlWQk9YTjFiSFJoZEhOZlpIVmZaQ1ZETXlWQk9XNXZiV0p5WlcxbGJuUmZaR1ZmYkdGZmNHOXdkV3hoZEdsdmJsOWxibDh4T0Rnd1gzQmhjbDlHY21GdUpVTXpKVUUzYjJselgxSmxkR2hsZVM1cWNHY3ZNakl3Y0hndFEyRnlkR1ZmWlhSb2JtOW5jbUZ3YUdseGRXVmZaR1Z6WDNCaGVYTmZaR1ZmYkdGZlkyOTFjbTl1Ym1WZmFHOXVaM0p2YVhObEpUSkRYMlFsTWpkaGNISWxRek1sUVRoelgyeGxjMTl5SlVNekpVRTVjM1ZzZEdGMGMxOWtkVjlrSlVNekpVRTVibTl0WW5KbGJXVnVkRjlrWlY5c1lWOXdiM0IxYkdGMGFXOXVYMlZ1WHpFNE9EQmZjR0Z5WDBaeVlXNGxRek1sUVRkdmFYTmZVbVYwYUdWNUxtcHdadz09LmpwZw==.jpg)
Починаючи з 1825 року, угорська влада цілеспрямовано нав'язувала угорську мову, підтасовуючи дані переписів та записуючи угорцями русинів-українців, що володіли угорською мовою чи належали до католицької церкви. Офіційна статистика постійно штучно занижувала показники щодо кількості україномовного населення. Процес мадяризації русинів-українців зумовив появу тут мадярів греко-католиків.
У 1930 році в складі Угорщини налічувалося 201 тис. мадярів, які сповідували греко-католицизм. Водночас на сусідніх територіях провадилася словакізація русинів-українців, яка спричинила появу значної кількості словаків греко-католиків.
За даними офіційних переписів, у 1846 році у Східній Словаччині (Пряшівська Русь) мешкало 187 321, у 1870—140 324, у 1890 — 83 573, у 1900 — 82 666, у 1910 — 89 910 русинів-українців. У 1921 р. на цій території проживало 189,5 тис. греко-католиків, з них лише 84 272 особи назвали себе русинами-українцями.
Вивчення соматологічних, дерматогліфічних і одонтологічних ознак та аналіз груп крові доводять, що у формуванні українців карпатського антропологічного типу взяли активну участь гето-дакійські (давньофракійські) морфологічні компоненти з їх динарськими ознаками.
Галерея
Мапи
- Етнографічна мапа «Слов'янські землі», укладена Павлом Шафариком у 1842 році (з виділеним етнографічним ареалом малорусів)
- Етнографічна мапа західних теренів Російської імперії за Родеріхом Еркертом, 1863 рік
- Етнографічна мапа європейської частини Російської імперії, укладена Олександром Ріттіхом та видана у 1875 році
- Німецька мовна мапа 1880 року. Українці, що проживають в межах Австро-Угорської імперії позначені як рутени або малоруси світло-зеленим кольором
- Етнографічна карта Австро-Угорської імперії із західною межею поширення української мови, 1880 рік
- «Етноґрафічна карта славянщини», український переклад мапи Любора Нідерле 1912 року
- Діалектологічна мапа з межами поширення української мови, Московська діалектологічна комісія, 1914 рік
- Українські етнічні землі за Михайлом Грушевським. 1915 рік
- «Карта України» Степана Рудницького, 1918 рік
- Етнічна територія українців у швейцарському етнографічному атласі, 1918 рік
- Фрагмент мапи «Länder — und Völkerkarte Europas» [de], 1918 рік
- «Загальна карта України» М. Дячишина з українськими етнічними межами за доктором Величком, 1918 рік
- «Світова мапа з розміщенням Українців по світу» Георґа Гасенка, 1920 рік
Праці про українську етнічну територію та дотичні
Книги
- Байцар Андрій. Географія та карто-графія Винниківщини. Наукове видання. Винники; Львів: ЗУКЦ, 2020. 640 с.
- Байцар Андрій. УКРАЇНА ТА УКРАЇ-НЦІ НА ЄВРОПЕЙСЬКИХ ЕТНОГРАФІЧНИХ КАРТАХ. Монографія. Львів: ЗУКЦ, 2022. 328 с.
- Байцар Андрій. ГЕОГРАФІЯ ТА КАРТОГРАФІЯ УКРАЇНСЬКИХ ІСТОРИКО-ГЕОГРАФІЧНИХ ЗЕМЕЛЬ (XII ст. – поч. XX ст.).Монографія. Львів-Винники, 2023. 295 с.
- Кубійович В. Територія й людність українських земель. — Львів, 1935.
- Кубійович В. Географія України й сумежних країв. — Краків-Львів : Українське видавництво, 1943. — 520 с. карти 5 л.
- Макарчук С. А. Етнічна історія України. — К. : Знання, 2008. — С. 222-223. — .
- Наулко В. І. Етнічний склад населення Української РСР. Статистико-картографічне дослідження. — К., 1965.
- Романцов B. О. Населення України i його рідна мова за часів радянської влади та незалежності (XX — початок XXI століття). — К. : Видавництво імені Олени Теліги, 2008. — 184 с. — .
- Рудницький С. Огляд національної території України. Чому ми хочемо самостійної України?. — Львів : Світ, 1994.
- Сергійчук В. І. Етнічні межі і державний кордон України. — Вид. 3-є. — К. : ПП Сергійчук M. І, 2008. — 560 с. — .
- Чирков О. А. Чи відновлять народи України втрачену чисельну перевагу в Криму? (Сучасні та можливі майбутні зміни етнічної будови людності Кримського півострова). — К., 2006. — 40 с.
- [ru]. Украинцы в мире. Динамика численности и расселения 20-е годы XVIII века - 1989 год : формирование этнических и политических границ украинского этноса / В. М. Кабузан; Рос. акад. наук, Ин-т рос. истории. — Москва : Наука, 2006. — 657 с. (рос.)
Статті
- Байцар Андрій (25 січня 2017). . Архів оригіналу за 26 вересня 2018.
- Байцар Андрій (30 травня 2018). . Архів оригіналу за 7 вересня 2018.
- Байцар Андрій (15 листопада 2018). . Архів оригіналу за 20 листопада 2020.
- Байцар Андрій (24 листопада 2018). . Архів оригіналу за 27 листопада 2020.
- Кубійович В. Положення, границі й територія України // Енциклопедія українознавства. — Мюнхен, Нью-Йорк, 1949. — Т. 1. — С. 17-29.
- Кубійович В. Національні відносини // Енциклопедія українознавства. Загальна частина. Перевидання в Україні. (Репр. відтвор. вид. 1949 р.). — К., 1994.
- Максименко Ф. Межі етнографічної території українського народу // Бібліотечний збірник. — 1927. — № 3. з джерела 15 березня 2017. Процитовано 15 березня 2017.
Мапи
- Карта етнічного складу населення України. М. 1:1500000 / Міністерство культури і мистецтв; Державна служба геодезії, картографії та кадастру. — К. : «Укргеодезкартографія», ДНВП «Картографія», 2003.
Див. також
Примітки
- Романцов, 2005, с. 55-56.
- . Архів оригіналу за 2 квітня 2015. Процитовано 6 червня 2011.
- Байцар Андрій. УКРАЇНА ТА УКРАЇНЦІ НА ЄВРОПЕЙСЬКИХ ЕТНОГРАФІЧНИХ КАРТАХ {{Webarchive|url=. Монографія / А. Л. Байцар. — Львів: ЗУКЦ, 2022. — 328 с.
- Байцар Андрій. Українська етнічна територія на поч. ХХ ст. Оцінки С. Рудницького, М. Кордуби, М. Шаповала та В. Кубійовича https://baitsar.blogspot.com/2023/01/blog-post_20.html
- . Архів оригіналу за 3 листопада 2018. Процитовано 24 серпня 2020.
- Сергійчук, 2008, с. 433.
- Сергійчук, 2008, с. 435.
- Макарчук, 2008, с. 197.
- Сергійчук, 2008, с. 433-434.
- Сергійчук, 2008, с. 434.
- Макарчук, 2008, с. 198.
- Макарчук, 2008, с. 200.
- (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 9 липня 2021. Процитовано 4 липня 2021.
- Макарчук, 2008, с. 199.
- Сергійчук, 2008, с. 439.
- Сергійчук, 2008, с. 441.
- Макарчук, 2008, с. 201.
- Сергійчук, 2008, с. 444.
- Сергійчук, 2008, с. 444-445.
Джерела
- Етнічні українські землі // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2005. — Т. 3 : Е — Й. — С. 55—56. — .
Література
- Заставний Ф. Д. Географія України. У 2-х кн / Ред. M. П. Парцей. — Львів : Світ, 1994. — С. 15-18, 318-349. — .
Посилання
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Українська етнічна територія |
- Чирков О. Вплив зовнішньої міграції V—ХХ ст. на сучасну етнічну мозаїчність людності України // Українознавство. — К., 2002. — № 1-2. — С. 215—220.
- Чирков О. Втрачені землі: (Порівняння національної території України, визначеної Степаном Рудницьким на початку 1920-х років, з сучасними державною та етнічною українськими територіями) // Україна просторова в концепційному окресленні Степана Рудницького. Монографія. — К. : Українська Видавнича Спілка, 2003. — С. 131-141.
- Чирков О. // Українознавство / НДІУ. — 2006. — № 1. — С. 295—302.
- Чирков О. Етнічна територія українців (Українська етнічна територія) // Український геополітичний словник / Авт. кол.: Крисаченко В. С. (автор концепції, упорядник і редактор), Турпак Н. В. (відповідальна за випуск) та ін. — К. : «МП Леся», 2010. — 531 с.
- Чирков О. Етнічна територія (етнічні землі) // Україна-Етнос / НДІУ; Фігурний Ю. С., Баран В. Д. та ін. — К., 2006. — С. 78-81.
- Етнічна територія України // Українське народознавство: Навчальний посібник / За ред. С. П. Павлюка; передмова М. Г. Жулинського. — 3-тє вид., випр. — Київ : Знання, 2006. — С. 51—77.
- Українці-русини: етнолінгвістичні та етнокультурні процеси в історичному розвитку.
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Ukrayi nska etni chna terito riya etnichni ukrayi nski ze mli etnichna teritoriya ukrayinciv teritoriyi na yakih u rizni istorichni periodi vidbuvalosya formuvannya ukrayinskogo etnosu Yadro ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi zavzhdi bulo roztashovane v mezhah suchasnoyi teritoriyi Ukrayini Fizichnoyu tektonichnoyu osnovoyu ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi ye Ukrayinskij shit shidnoyevropejskoyi platformi ta Dniprovsko Donecka zapadina Chastka ukrayinciv po povitah Rosijskoyi imperiyi okrugah ta komitatah Avstro Ugorshini na kinec XIX stolittyaTerminologiyaNa poznachennya pevnih chastin ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi vzhivalosya i vzhivayetsya bagato riznih nazv terminiv ta slovospoluchen etnichni ukrayinski zemli etnichna teritoriya ukrayinciv nacionalna ukrayinska teritoriya nacionalna etnografichna teritoriya nasha nacionalna teritoriya sucilna ukrayinska teritoriya sucilna ukrayinska tak skazati matirna teritoriya sucilna teritoriya ukrayinskogo narodu ukrayinski zemli ukrayinski etnichni zemli ukrayinskij masiv ukrayinska etnografichna teritoriya ukrayinska nacionalna teritoriya ukrayinski etnografichni zemli V zalezhnosti vid togo za yakoyu oznakoyu vidokremlyuyut chastinu vid cilogo utvoryuyetsya j kombinaciya ponyat napriklad etnichna teritoriya ukrayinciv na Pivnichnomu Kavkazi ukrayinska etnichna teritoriya v mezhah Cheho Slovachchini zmini mezh ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi pidrosijskoyi chastini Ukrayini v XIX XX st V ukrayinskij nauci kincya XIX pochatku XX stolittya ototozhnyuvalis ukrayinski etnichni zemli z ukrayinskoyu nacionalnoyu teritoriyeyu i vsi voni na dumku nacionalnoyi eliti mali stati teritoriyeyu majbutnoyi ukrayinskoyi derzhavi Zokrema Stepan Rudnickij ototozhnyuvav teritorialnij zmist nazvi Ukrayina i terminu prostir Ukrayini zi znachennyam terminiv ukrayinska nacionalna teritoriya sucilna teritoriya ukrayinskogo narodu a takozh z inshimi U chasi nacionalno vizvolnoyi borotbi mi ne klali nalezhnoyi vagi na etnografichni mezhi nashoyi sucilnoyi teritoriyi i pidrizuvali tim chi ne odinoku galuz na kotrij sidimo sho ukrayinci ne boronili kozhnogo kusnya nashoyi nacionalnoyi teritoriyi U chasi SRSR vidbulosya viholoshennya terminu naciya Riznicya mizh etnichnim i nacionalnim ne vidchuvalasya U nezalezhnij Ukrayini u naukovih tekstah ponyattya nacionalnij ta etnichnij ne mayut odnoznachnosti Znachennya terminiv ukrayinska etnichna teritoriya ta ukrayinska nacionalna teritoriya ye riznimi Ukrayinska nacionalna teritoriya dedali chastishe cilkom prirodno ototozhnyuyetsya z ukrayinskoyu derzhavnoyu teritoriyeyu Vodnochas nazva Ukrayina nabula derzhavno politichnogo znachennya na vidminu vid etnografichnogo yakij isnuvav do togo chasu Ukrayinska etnichna teritoriya na pochatku HH st Ukrayinska etnichna teritoriya na chas Ukrayinskoyi revolyuciyi za ocinkoyu Stepana Rudnickogo stanovila vid 905 tis km do 1 mln 56 tis km z 51 2 53 9 mln meshkanciv Pitoma vaga etnichnih ukrayinciv stanovila na cij teritoriyi za jogo obchislennyami 71 3 71 7 Za doktorom Mironom Korduboyu do sucilnoyi ukrayinskoyi teritoriyi nalezhat lishe ti poviti u yakih chastka ukrayinciv perevishuye 50 vid usogo naselennya abo zh koli ukrayinci u cih povitah kilkisno perevazhayut ye pershimi sered inshih nacij Za ocinkami odnogo iz zasnovnikiv vitchiznyanoyi sociologiyi Mikiti Shapovala teritoriyi na yakij ukrayinci chiselno perevazhali vsi in nacionalnosti razom uzyati bula desho menshoyu 1914 r vona stanovila 739 tis km u Rosiyi 665 tis km v Avstro Ugorshini 74 tis km Na cih zemlyah u toj chas prozhiva lo 46 mln osib v Rosiyi 39 6 mln v Avstro Ugorshini 6 4 mln z nih 32 662 tis 71 0 ukrayinciv 5 379 tis rosiyan 11 7 3 796 tis 8 2 yevreyiv 2 079 tis 4 5 polyakiv 871 tis 1 9 nimciv Za ocinkami Volodimira Kubijovicha zroblenimi v 1930 h rr pered I svitovoyu vijnoyu sucilna teritoriya na yakij ukrayinci skladali absolyutnu bilshist stanovila 718 3 tis km z yakih 89 5 u skladi Rosiyi 10 5 Avstro Ugorshini Volodimir Kubijovich zrobiv ocinku ploshi ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi na 1933 r 932 tis km u tomu chisli 728 5 tis km stanovila sucilna ukrayinska etnichna teritoriya 203 6 mishana Geografiya etnichnoyi teritoriyi Oglyadova karta ukrayinskih zemel Stepana Rudnickogo 1915 rik Formuvavsya ukrayinskij etnos v umovah shirokolistyanolisovih shidnoyevropejskih ta pivnichnih centralnoyevropejskih i lisostepovih shidnoyevropejskih perevazhno rivninnih landshaftiv menshoyu miroyu u zahidnij chastini skladchastih flishovih girskih ta gorbistih peredgirskih Alpijskogo poyasu Ci prirodni umovi harakterni dlya vsiyeyi pivnichno zahidnoyi polovini teritoriyi Ukrayini Taki landshafti poshireni vid centralnih rajoniv Nimechchini tam voni vologishi do Uralskih gir tam voni posushlivishi Na pivnich vid suchasnoyi ukrayinskoyi derzhavnoyi teritoriyi ci landshafti ohoplyuyut rajon Pidlyashshya u Polshi usyu pivdennu chastinu Bilorusi Berestejshinu Pinshinu Starodubshinu j sumizhni rajoni Bryanskoyi oblasti zahidno pivdennu chastinu Kurskoyi centralni rajoni Bilgorodskoyi zahidno pivdenni rajoni Voronizkoyi oblasti Rosijskoyi Federaciyi div Shidna Slobozhanshina na pivden majzhe vsyu Moldovu ta pivnichno shidnu chastinu Rumuniyi div Pivdenna Marmaroshina Formuvannya gospodarsko kulturnih ris ukrayinciv i okremih etnografichnih grup teritorialne rozmishennya suchasnoyi gospodarskoyi infrastrukturi i rajonna specializaciya ukrayinskogo gospodarstva zumovleni nasampered prirodnim seredovishem Priroda ukrayinskih etnichnih zemel bezposeredno ta oposeredkovano vplivala na formuvannya ukrayinskoyi duhovnosti ta ye materialnoyu osnovoyu zhittya ukrayinskogo narodu Zemli zaseleni ukrayincyami mayut spriyatlivi dlya intensivnogo silskogospodarskogo virobnictva agroklimatichni umovi ta veliki j riznomanitni mineralno sirovinni resursi dlya promislovosti Cya obstavina ne raz rozpalyuvala zagarbnicki apetiti chuzhinciv Indoyevropejska a zgodom i protoyevropejska movna spilnota she do rozpodilu yiyi na davni movni grupi sho vidpovidayut suchasnim slov yanskij germanskij romanskij tosho rozvivalisya na zemlyah yaki mi teper zvemo ukrayinskimi Pripuskayut sho chastina teritoriyi Ukrayini stepova j lisostepova smuga bula arealom formuvannya indoyevropejskoyi etnichnoyi spilnoti Odniyeyu z osoblivostej ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi z pomizh velicheznih yevrazijskih prostoriv usih suchasnih slov yanomovnih narodiv ye te sho same na nij sformuvalasya praslov yanska etnichna spilnota chastina yakoyi ta sho ne migruvala zvidsi z chasom evolyucionuvala v suchasnih ukrayinciv Obrisi i plosha ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi z plinom chasu zminyuvalisya v zalezhnosti vid konkretnih istorichnih obstavin U stepovij ta lisostepovij smugah Ukrayini etnichno ukrayinska lyudnist pid tiskom kochovih narodiv neodnorazovo ridshala j zovsim znikala potim znovu selilasya z pivnichnih ta zahidnih ukrayinskih zemel Stepovi chornomorsko azovski zemli ukrayinci ostatochno opanuvali lishe u XVIII XIX stolittyah Cherez pereselennya i kompaktne rozselennya ukrayinciv na susidnih do ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi ta na viddalenih zemlyah Kazahstan Pivdennij Sibir Dalekij Shid Kanada Argentina utvorilasya velika kilkist ukrayinskih etnichnih ostroviv riznoyi ploshi ta konfiguraciyi Rozporoshene dispersne rozselennya ukrayinciv pereshkodzhalo vidtvorennyu ukrayinskoyi etnichnoyi samobutnosti i prizvodilo do etnichnoyi asimilyaciyi U XIX stolitti i majzhe do seredini XX stolittya ukrayinska etnichna teritoriya vihodila daleko za mezhi suchasnoyi teritoriyi Ukrayini ohoplyuyuchi takozh pivdenno zahidnu chastinu suchasnoyi derzhavnoyi teritoriyi Bilorusi prileglu do Ukrayini chastinu suchasnoyi derzhavnoyi teritoriyi Rosijskoyi Federaciyi okremi dilyanki livoberezhzhya Dnistra suchasnoyi derzhavnoyi teritoriyi Moldovi prikordonni pivnichni teritoriyi suchasnoyi Rumuniyi pivnichno shidni rajoni suchasnoyi Slovachchini pivdenno shidnu chastinu suchasnoyi Polshi Nezvazhayuchi na znachni teritorialni vtrati golovnim chinom u 1930 h 1940 h rokah ukrayinska etnichna teritoriya prodovzhuye zalishatisya najbilshoyu z pomizh usih etnichnih teritorij yevropejskih narodiv rosiyani yak i turki za geografichnim kriteriyem ye yevrazijskim narodom Vona ohoplyuye blizko 600 tis km i prostyagayetsya priblizno na 1400 km iz zahodu na shid shirokoyu smugoyu perevazhno vid 300 do 700 km Ukrayinska etnichna teritoriya mezhuye z etnichnimi teritoriyami rosiyan bilorusiv polyakiv slovakiv ugorciv rumuniv moldovan ta z etnichnimi ostrovami bolgar i gagauziv Bilsha chastina ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi maye virazno odnoetnichnij harakter etnichni ukrayinci stanovlyat ponad 80 lyudnosti Taki odnoetnichni ukrayinski teritoriyi perevazhayut u 22 oblastyah Ukrayini v Cherniveckij oblasti 3 4 v Odeskij voni stanovlyat blizko 2 3 teritoriyi v Luganskij oblasti blizko polovini v Doneckij bilshe polovini Na Krimskomu pivostrovi ukrayinciv blizko 1 4 naselennya odnoetnichnist teritoriyi sposterigayetsya sogodni yak lokalne yavishe i tendenciya do zbilshennya chastki krimskotatarskogo narodu na bilshosti jogo teritoriyi ye viznachalnoyu U mezhah ukrayinskoyi etnichnoyi teritoriyi ye odnoetnichni ta etnichno zmishani ostrovi anklavi bolgar moldovan rumuniv ugorciv rosiyan polyakiv grekiv cigan albanciv slovakiv bilorusiv ta etnichnih grup inshih narodiv Inshoetnichni domishki na teritoriyah mist za chiselnistyu i pitomoyu vagoyu znachno bilshi nizh u silskij miscevosti osoblivo na pivdni i shodi krayini Poselennya de pevna etnichna menshina stanovit ponad 80 lyudnosti zustrichayutsya sered silskih poselen prikordonnih rajoniv Zakarpatskoyi oblasti z Ugorshinoyu j Rumuniyeyu Cherniveckoyi oblasti z Rumuniyeyu j Moldovoyu Odeskoyi oblasti z Moldovoyu j Rumuniyeyu ta v nizci rajoniv Krimskogo pivostrova i shidnih oblastej Blizko 98 99 predstavnikiv etnichnih spilnot inshih krayin sho ye gromadyanami Ukrayini meshkayut rozporosheno na ukrayinskij etnichnij teritoriyi abo zmishano z narodami Ukrayini etnichnimi ukrayincyami krimskimi tatarami karayimami krimchakami ta z predstavnikami inshih zarubizhnih narodiv perevazhno Rosijskoyi Federaciyi IstoriyaOdvichnimi ukrayinskimi zemlyami vvazhayutsya zemli Kiyivshini Poltavshini Chernigivshini Volini Podillya Galichini Pivnichnoyi Bukovini Zakarpatskoyi Ukrayini Holmshini Lemkivshini Nadsyannya U XVII stolitti ukrayinci pochali aktivno kolonizuvati Slobidsku Ukrayinu sogodnishni Harkivska oblast i Sumska oblast chastina zemel Voronezkoyi Bilgorodskoyi ta Kurskoyi oblastej Rosiyi U XVIII stolitti zdijsnyuvalasya narodna i derzhavna kolonizaciya tak zvanogo Dikogo polya teritoriyi chastina yakoyi zgodom u skladi Rosijskoyi imperiyi stala nazivatisya Novorosijskim krayem Hersonska guberniya Katerinoslavska guberniya i Tavrijska guberniya a insha chastina Oblasti Vijska Donskogo 1773 roku v Novorosiyi prozhivalo 107 tis osib z nih ukrayinciv 65 tis rosiyan 39 tis Pislya likvidaciyi 1775 roku Zaporozkoyi Sichi teritoriya Volnostej Vijska Zaporozkogo nizovogo bula vklyuchena do skladu Novorosiyi Zaporozkih kozakiv v chasi imperatrici Katerini II pereselili spochatku v mezhirichchya nizhnih techiyi Pivdennogo Bugu ta Dnistra a zgodom na Kuban Carskij uryad aktivno zaselyav cyu teritoriyu pravoslavnimi pereselencyami z Osmanskoyi imperiyi volohami rumunami i serbami div Nova Serbiya Selyansko kozacka kolonizaciya Slobozhanshini prodovzhuvalasya u XVIII XIX stolittyah Golovnim centrom Slobidskoyi Ukrayini stav Harkiv naselennya yakogo shvidko zrostalo Ukrayinci selilisya takozh na prileglih do Harkivshini zemlyah Voronezkoyi j Kurskoyi gubernij Za danimi pershogo v Rosijskij imperiyi perepisu naselennya 1897 roku chastka ukrayinciv u zagalnij chiselnosti naselennya Kurskoyi guberniyi stanovila 32 6 a na teritoriyi Voronezkoyi guberniyi 43 6 Pislya skasuvannya kriposnogo prava pid chas selyanskoyi reformi 1861 roku cherez brak silskogospodarskih zemel na batkivshini ukrayinci pokidali ridni miscya j pereselyalisya v Kazahstan Zahidnij Sibir na Dalekij Shid div Dalekoshidni poselennya ukrayinciv Vodnochas miske naselennya Novorosiyi zrostalo za rahunok pereselenciv z Rosiyi yaki znahodili sobi tut robotu na shahtah i metalurgijnih zavodah Chastka ukrayinciv na cih zemlyah pochala zmenshuvatis yaksho na Livoberezhzhi vona stanovila 81 6 8177 tis osib a na Pravoberezhzhi 77 8 9364 tis to v Novorosiyi 41 3 6568 9 tis Vid kincya XIX stolittya rozgornulasya intensivna emigraciya zahidnoukrayinskih selyan yaki silno poterpali vid agrarnogo perenaselennya do Pivnichnoyi Ameriki 1910 roku v Shidnij Galichini ukrayinciv nalichuvalosya 4002 tis 74 4 vid usogo naselennya u Zakarpatti 441 tis 77 5 u Pivnichnij Bukovini 304 tis 65 4 Perepis 1897 roku pokazav sho ukrayinski guberniyi za shilnistyu naselennya perebuvali na pershih miscyah sered yevropejskih gubernij Rosijskoyi imperiyi za vinyatkom gubernij Privislyanskogo krayu tobto Polshi Zokrema Podilska guberniya za shilnistyu naselennya majzhe ne postupalasya Moskovskij 82 zhiteli na odnu kvadratnu verstu proti 83 U Kiyivskij guberniyi pokaznik shilnosti naselennya stanoviv 79 7 u Poltavskij guberniyi 63 4 u Harkivskij ta Chernigivskij guberniyah ponad 50 U 1920 h rokah sucilnij masiv ukrayinskih etnichnih zemel de chastka ukrayinskogo naselennya bula dominantnoyu za danimi perepisiv v SRSR Polshi Rumuniyi Chehoslovachchini stanoviv 742 tis km na nih zagalom prozhivalo 49 mln osib riznih nacionalnostej U skladi Polshi takimi teritoriyami buli Galichina Zahidna Volin Zahidne Polissya Lemkivshina Holmshina Pidlyashshya i Nadsyannya zagalna plosha 132 tis km naselennya 10 2 mln osib u skladi Chehoslovachchini Pryashivshina i Zakarpattya plosha 14 9 tis km naselennya 0 7 mln osib z nih ukrayinciv 0 5 mln u skladi Rumuniyi Pivnichna Bukovina Hotinshina Pivdenna Bessarabiya i Marmaroshina zagalna plosha 18 tis km naselennya 1 4 mln osib Teritoriya USRR todi ne perevishuvala 450 tis km vodnochas u RSFRR na kordonah z USRR buli roztashovani sucilni masivi zemel z odnoridnim ukrayinskim naselennyam a takozh mishani ukrayinsko rosijski teritoriyi Zokrema za danimi perepisu 1926 roku v Centralno Chornozemnij oblasti CChO prozhivalo 2200 tis osib z nih ukrayinciv 1412 tis Na prileglih do USRR pivnichnih zemlyah Pivnichnokavkazkogo krayu prozhivalo 778 tis osib z nih ukrayinciv 597 tis Zagalna zh kilkist ukrayinskogo naselennya na teritoriyi SRSR stanovila 31 2 mln osib 21 2 naselennya Soyuzu z nih v URSR meshkalo 23 2 mln osib 80 1926 roku v USRR okrim ukrayinciv zokrema zhili rosiyani 2627 4 tis 9 3 yevreyi 1574 4 tis osib 5 4 nimci 393 9 tis osib 1 4 moldovani 257 8 tis osib 0 9 Protyagom nastupnih rokiv na teritoriyi USRR vidbulisya podiyi kolektivizaciya silskogo gospodarstva masovi represiyi Golodomor 1932 1933 rokiv sho prizveli do istotnogo zmenshennya chiselnosti a otzhe j prirostu naselennya respubliki sho j bulo chastkovo zafiksovano perepisom 1937 roku div Tak za danimi perepisu 1937 roku v URSR prozhivalo do 28 4 mln osib z nih ukrayinciv do 22 2 mln 78 2 Zagalna kilkist ukrayinciv u SRSR takozh zmenshilasya do 26 4 mln prichomu najbilshim take zmenshennya bulo v RRFSR sho poznachilosya na proporciyah nacionalnogo skladu naselennya na zemlyah shilno zaselenih u minulomu ukrayincyami i v Kazahstani Na cej proces ochevidno vplinula j politika rusifikaciyi predstavnikiv riznih narodiv yaki zhili na teritoriyi SRSR i osoblivo ukrayinciv u grafi nacionalnist zaohochuvali i navit zmushuvali pisati rosiyanin Za odinadcyat rokiv vid 1926 do 1937 roku zagalna kilkist naselennya v usih soyuznih respublikah okrim USRR zbilshilasya Vnaslidok cogo chastka naselennya URSR v skladi SRSR zmenshilasya z 19 7 do 17 5 a chastka ukrayinciv z 21 2 do 16 3 Zmenshilasya j chastka ukrayinciv v USRR z 80 do 78 2 Pochinayuchi z 1939 roku i pislya Drugoyi svitovoyi vijni do skladu URSR uvijshli Galichina 1939 Pivnichna Bukovina i Pivdenna Bessarabiya 1940 Zakarpattya 1945 Krim 1954 U zv yazku z peretvorennyam Moldavskoyi Avtonomnoyi Radyanskoyi Socialistichnoyi Respubliki na soyuznu respubliku vid URSR viluchena chastina Pridnistrov ya Ci zmini istotno vplinuli na kilkist naselennya respubliki i jogo nacionalnij sklad Za perepisom 1959 roku zagalna kilkist ukrayinciv v URSR zrosla perevazhno za rahunok priyednanih zahidnoukrayinskih zemel do 32 2 mln osib ale chastka ukrayinciv u skladi vsogo naselennya respubliki zmenshilasya do 76 8 Desho zbilshilasya pitoma vaga ukrayinciv sered naselennya SRSR do 17 8 37 3 mln osib V ostanni roki isnuvannya SRSR zagalna kilkist ukrayinciv v SRSR za oficijnimi danimi statistichnih institucij 1989 roku zrosla do 44 2 mln osib ale yihnya chastka v chiselnosti vsogo naselennya SRSR istotno zmenshilasya do 15 4 Tak samo i v URSR kilkist ukrayinciv zrosla do 37 4 mln ale yihnya chastka v zagalnij chiselnosti naselennya respubliki zmenshilasya do 72 7 Z nabuttyam Ukrayinoyu derzhavnoyi nezalezhnosti zrostannya chiselnosti yiyi naselennya vidbuvalosya lishe do pochatku 1993 roku Na toj chas u krayini zhilo 52 2 mln osib U nastupni roki zagalna kilkist naselennya v Ukrayini pochala zmenshuvatisya odnak chastka osib yaka identifikuvala sebe ukrayincyami zrosla Za pershim Vseukrayinskim perepisom 2001 roku zagalna chiselnist naselennya respubliki stanovila 48 5 mln osib z nih identifikuvali sebe ukrayincyami 37 5 mln tobto 77 8 naselennya Na kinec 2005 roku za danimi statistichnih institucij v Ukrayini prozhivalo blizko 47 mln osib MezhiBilorusko ukrayinska etnichna mezha Div takozh Poliska rozmezhuvalna liniya Ukrayinsko biloruska movna mezha za danimi movoznavciv Ne zbigayetsya z derzhavnim kordonom cherez nayavnist za mezhami Ukrayini ukrayinskih etnichnih zemel Pidlyashshya i Berestejshina Pochinayetsya na teritoriyi suchasnoyi Polskoyi Respubliki vid sela Strablya i jde ponad richkoyu Narva ta lisovim masivom Bilovezkoyi pushi cherez kordon z Bilorussyu dali poblizu naselenih punktiv Pruzhani Ivacevichi Luninec Mozir i vihodit na suchasnij kordon Moldavsko ukrayinska etnichna mezha Dinamichno zminyuvalasya u procesi pereselennya predkiv moldavan z XIV storichchya ta nastupnij asimilyaciyi ukrayinskogo naselennya Zaraz prolyagaye vid richki Prut do richki Dnister pivdennishe derzhavnogo kordonu z Moldovoyu kordon proklali v 1940 roci zalizniceyu Mogiliv Podilskij Oknicya dali Dnistrom do Dnistrovskogo limanu zvidki suchasnim kordonom do richki Prut de faktichno perehodit na etnichnij kordon z gagauzami Polsko ukrayinska etnichna mezha Karta pivnichno zahidnoyi Ukrayini za Mironom Korduboyu 1917 rik Protyagom bagatoh stolit azh do seredini XIX stolittya dana mezha bula dovoli stabilnoyu i zbigalas iz zahidnim kordonom Kiyivskoyi Rusi ta Galicko Volinskogo knyazivstva piznishe z zahidnoyu mezheyu Ruskogo Berestejskogo i Pidlyaskogo voyevodstv Zbigalasya z pivnichnoyu mezheyu Zahidnoyi Lemkivshini vid Shavnici do Dukli zahidnimi mezhami Nadsyannya zahidnij kraj richkovih dolin Visloka i Syanu do Niska Holmshini ta Pidlyashshya Za nastupni 100 rokiv prosunulasya na shid za rahunok livoberezhnogo Nadsyannya i zahidnoyi Holmshini Pislya Pershoyi svitovoyi vijni ukrayinsko polska etnichna mezha zgidno z danimi polskogo perepisu naselennya 1931 roku pochinalasya vid mista Shavnicya nad richkoyu Dunayec i prohodila do Verhomli Velikoyi dali na pivnich i vid Gribova cherez Gorlici Yaslo Novij Zmigorod Duklyu Romaniv Diniv i tyaglasya na pivnichnij shid do mista Yaroslava i dali po richci Syan azh do girla richki Tanva U shidnomu napryamku cya mezha po richci Tanvi prodovzhuvalasya na pivden vid Bilgoraya Potim kruto povertala na pivnich paralelno Zahidnogo Bugu do Dorogichina i Lisnoyi nad Narvoyu Za Mihajlom Grushevskim pochatkovo shidnoslov yanska kolonizaciya na zahodi obijmala basejn Zahidnogo Bugu ta Syanu miscyami nablizhayuchis do richki Visli j zustrichalasya z polskoyu kolonizaciyeyu na vododilah Vepra ta Syanu utvoryuyuchi mishani teritoriyi ponad Vislokom i mizh Veprom i Visloyu Z chasom polska kolonizaciya cih krayiv posilyuvalas j mezha zmishuvalas na shid Vinyatok stanovili girski teritoriyi sho zalishalis za ukrayincyami Za Ioakimovim litopisom u 990 roci Volodimir Velikij rozbiv polskogo knyazya Mechislava j povernuv do skladu Kiyivskoyi Rusi 5 zahidnih mist Za Borisom Grekovim etnichnij sklad chervenskih mist buv ukrayinskim Za chasiv Kiyivskoyi Rusi zahidna ukrayinska ruska mezha majzhe zbigalasya z togochasnim politichnim kordonom yakij za slovami Odi Ditrihivni vdovi Mechislava prostyagavsya do samogo Krakova Na dumku A Longinova polsko ruska etnichna mezha v XI XII stolittyah prohodila po richci Vepr Najzahidnishi udilni knyazivstva zokrema Peremishlske Terebovlyanske Galicke ta piznishe utvorene Galicko Volinske knyazivstvo takozh zberigali svij ruskij nacionalnij harakter U XIII XIV stolittyah etnichna mezha majzhe zbigalasya z derzhavnoyu yaka prohodila nizhnoyu techiyeyu richki Nurec na pivnochi ta zahidnishe mist Dorogichin Mezhirichchya Vereshin Parchiv Pugachiv Krasnostav Turobin Shebreshin Bilgoraj Kreshiv Ryashiv Tichin Bereziv Korosno Vinyatok stavili pivdenni ukrayinski poselennya roztashovani v girskij miscevosti zahidnishe vid rusko polskogo derzhavnogo kordonu Pershi zgadki pro proniknennya katolicizmu ta pochatok polskoyi kolonizaciyi na Rusi z yavlyayutsya v XIII stolitti Pislya vklyuchennya Galickoyi Rusi do skladu Polskogo korolivstva na Galichini z yavlyayutsya pershi polski poselennya polska vlada pochinaye zdijsnyuvati aktivni zahodi z okatolichennya ta spolshennya zavojovanih tereniv Popri postijne posunennya etnichnoyi mezhi na shid u seredini XVII stolittya vvazhalosya sho zahidna mezha ukrayinskogo narodu prohodit po Visli j syagaye Krakova ta Lyublina Mezhu po Visli zokrema neodnorazovo provodiv u peremovah z inozemnimi derzhavami Bogdan Hmelnickij vona takozh zgaduyetsya u dogovori getmana Petra Doroshenka z Turechchinoyu Krajni zahidni poselennya z pravoslavnimi cerkvami za danimi polskih podatkovih reyestriv Mezhirich Vogin Parchiv Krasnostav Shebreshin Kreshiv Lezhajsk Dubno Blazhova Yaseniv Doshno Brunari Koroleva Ruska Verhomlya Velika Shlyahtova Z chasom zahidna ukrayinska etnichna mezha zmistilasya na shid i zamist Visli neyu stala richka Vepr a na pochatku XX stolittya she shidnishe vid Dorogichina na pivnochi na Sidlec Lukiv Radin vid Kocka po Vepru do Krasnostava cherez Shebreshin Bilgoraj Lezhajsk Silno na zminu etnichnih mezh vplinula provedena v 1915 roci j motivovana nastupom avstrijskoyi armiyi rosijska evakuaciya ukrayinskogo naselennya yake prozhivalo na zahid vid Zahidnogo Bugu u vnutrishni rajoni Rosijskoyi imperiyi Rosijsko ukrayinska etnichna mezha Div takozh Starodubshina Shidna Slobozhanshina Ukrayinci u Bilgorodskij oblasti Malinovij Klin Ukrayinci na Kubani Ukrayinci na pivdni Rosiyi ta Balachka Dovzhina ukrayinskogo etnichnogo kordonu na teritoriyi suchasnoyi Rosijskoyi Federaciyi stanovit priblizno 1500 km Golovnoyu ye etnichna mezha mizh ukrayincyami ta rosiyanami prote ye takozh chastina ukrayinsko biloruskoyi ta ukrayinsko kalmickoyi etnichnoyi mezhi Za danimi perepisu SRSR 1926 roku ukrayinsko rosijska etnichna mezha prolyagala pivnichnishe vid Novgoroda Siverskogo priblizno mizh nim i Trubchevskom Dali vona povertala na pivden do Putivlya potim na shid i pivnichnij shid prodovzhuyuchis vzdovzh richki Sejm azh do girla richki Svapi Vidtak mezha kruto povertala na pivdennij shid do Valujok a na pivnich vid cogo mista i shirokim klinom zahodila z pivdennogo zahodu do sucilnoyi rosijskoyi etnichnoyi teritoriyi Tut z oboh bokiv cogo klinu roztashovuvalisya znachni areali ukrayinciv i rosiyan na pivnichnomu shodi ukrayinciv na pivdennomu zahodi rosiyan iz zagalnim perevazhannyam ukrayinciv Dali na pivnichnomu shodi nevelikim rozgaluzhennyam prostyagavsya region z perevazhannyam ukrayinskogo naselennya 30 km pivnichnishe vid Chernyanki rosijsko ukrayinska etnichna mezha povertala na pivdennij shid azh do Donu poblizu mista Liski Vidtak mezha prostyagalasya na pivnichnij shid do richki Hoper pivdenno zahidnishe vid Borisoglyebska de kruto povertala na pivden peretinala Don i syagala mista Morozovsk Vzdovzh Siverskogo Dincya v ukrayinski etnichni zemli vrizalisya klinom rosijski syagayuchi teritoriyi suchasnogo Millerovskogo rajonu Na pivnich vid Luganska ukrayinsko rosijska etnichna mezha povertala do Rostova na Donu jshla uzdovzh Donu na pivnichnij shid i cherez Tihoryeck ta Krasnodar na shid vid mista tyaglasya na pivden a zahidnishe Majkopa povertala do Chornogo morya pivdenno zahidnishe Gelendzhika Rumunsko ukrayinska etnichna mezha Div takozh Pivdenna Bukovina ta Pivdenna Marmaroshina Cej rozdil statti she ne napisano Vi mozhete dopomogti proyektu napisavshi jogo Slovacko ukrayinska ta ugorsko ukrayinska etnichna mezha U V stolitti grupi riznoetnichnogo naselennya prozhivali na terenah etnoistorichnogo Zakarpattya vzhe v umovah etnokulturnogo dominuvannya slov yan V mezhah Zakarpatskoyi oblasti viyavleno ponad p yatdesyat slov yanskih poselen VI IX stolit u tomu chisli visim poselen VI VII stolit U slovackij chastini etnoistorichnogo Zakarpattya znajdeno kilka desyatkiv rannoslov yanskih pam yatok a v rumunskij chastini 25 slov yanskih poselen VI IX stolit Slov yani basejnu Tisi ta Semigoroda perebuvali pid vladoyu avariv VI VIII stolittya Bolgarskogo carstva IX stolittya U 896 roci ugorski plemena cherez Vereckij pereval vderlisya na Zakarpattya Shlyah vid perevalu dolinoyu Latorici poznachenij pohovannyami znatnih ugorskih voyiniv U Verhnomu Potissi vzhe vidomo ponad tridcyat roztashuvan takih odinichnih i grupovih pohovan Bilya sela Zemplin Slovackogo krayu viyavleno bagato pohovan ugorskih voyiniv ta mogilu yihnogo vozhdya Almosha yakij zaginuv pri sprobi vzyati shturmom Zemplinske ukriplennya U 896 roci ugorskoyu ordoyu zrujnovano uzhgorodskij zamok a u 903 roci borzhavske ukriplennya U 907 ta 972 rokah bili horvati zgaduyutsya yak ruske plem ya yake bere uchast u pohodi Olega na Konstantinopol U drugij polovini X stolittya etnoistorichne Zakarpattya perejshlo do sferi vplivu Ruskoyi derzhavi Z togo chasu na Zakarpatti zakriplyuyetsya nazva Rus ruski lyudi rusini rusichi sho podekudi vikoristovuyetsya j u ninishnij chas Trivalij chas kordoni Rusi Ugorshini ta Polshi shodilisya bilya ukriplennya Salis Solyanij grad tobto bilya ninishnogo mista Solnok v Ugorshini U 1031 roci ugorskim korolem Stefanom I bulo pidkoreno naseleni rusinami teritoriyi Nizhnogo j Serednogo Potissya sho tvorili Rusku marku Marchia Ruthenorum i priznacheno svogo sina Emerika namisnikom cih zemel z titulom Knyaz rusiniv dux Ruizorum Do jogo volodin she ne vhodili teritoriyi suchasnoyi Zakarpatskoyi oblasti ta Pryashivshini Ostatochno etnoistorichne Zakarpattya zahoplene Ugorshinoyu u XIII stolitti Tak u 1202 roci bulo stvoreno Spiskij u 1214 Zemplinskij i Uzhanskij u 1227 Shariskij u 1262 Ugochanskij u 1263 Berezkij a v 1303 Maramoroskij komitati Ugorshini U 1526 roci v bitvi pid Mogachem ob yednanu ugorsko chesku armiyu rozgromili turki Ukrayinske etnoistorichne Zakarpattya bulo podilene na dvi chastini Maramoroskij Ugochanskij ta Berezkij komitati opinilisya v skladi Transilvanskogo knyazivstva a Uzhanskij Spiskij Zemplinskij i Shariskij komitati vidijshli do Avstriyi Pislya porazki pid Mogachem na etnoistorichne Zakarpattya pereselilasya znachna chastina ugorciv yaki osidali v selah i mistah na rivninnih teritoriyah Same pislya ciyeyi bitvi sformuvavsya ugorskij anklav u Zakarpatskij oblasti ta v Shidnij Slovachchini Krim togo protyagom drugoyi polovini XVI stolittya syudi pereselyalisya nimecki remisniki yaki nevelikimi grupami roztashovuvalisya v ruskih selah Najbilshe yih osilo v girskih selah Maramoroskogo j Berezkogo komitativ u verhiv yah Teresvi j Tisi de voni opanuvali lisovi promisli Ust Chorna Nimecka Mokra Ale osnovnu rol v osvoyenni girskih rajoniv vidigravali galicki rusini yaki zaselyali karpatske visokogir ya vid verhiv ya Tisi na shodi do richki Poprad na zahodi Kilkist ukrayinciv rusiniv u vidsotkah po komitatah Ugorshini Komitat 1720 1782 1795 1810 1820 i 1840 i 1857 1880 1891 1900 1910 Maramorosh 68 7 65 1 87 4 46 4 44 6 Ung 75 68 7 88 5 88 5 53 6 51 36 4 38 1 Bereg 60 64 2 79 1 48 1 45 7 42 7 Ugoch 61 5 42 5 39 3 37 5 Sharosh 70 1 43 4 36 7 36 6 33 9 33 8 27 6 19 5 22 1 Zemplin 56 1 41 8 42 7 41 8 42 7 36 29 4 10 6 11 4 Spish Cips 47 7 21 4 13 9 21 4 13 9 14 3 12 5 10 7 8 3 7 1 Abauj 14 4 9 1 0 14 0 19 Torna 21 4 5 4 Sabolch 19 6 3 8 0 8 0 1 0 1 Satmar 7 2 5 2 0 0 0 0 Etnografichna karta Ugorshini Mano Kogutovich 1886 rik Pochinayuchi z 1825 roku ugorska vlada cilespryamovano nav yazuvala ugorsku movu pidtasovuyuchi dani perepisiv ta zapisuyuchi ugorcyami rusiniv ukrayinciv sho volodili ugorskoyu movoyu chi nalezhali do katolickoyi cerkvi Oficijna statistika postijno shtuchno zanizhuvala pokazniki shodo kilkosti ukrayinomovnogo naselennya Proces madyarizaciyi rusiniv ukrayinciv zumoviv poyavu tut madyariv greko katolikiv U 1930 roci v skladi Ugorshini nalichuvalosya 201 tis madyariv yaki spoviduvali greko katolicizm Vodnochas na susidnih teritoriyah provadilasya slovakizaciya rusiniv ukrayinciv yaka sprichinila poyavu znachnoyi kilkosti slovakiv greko katolikiv Za danimi oficijnih perepisiv u 1846 roci u Shidnij Slovachchini Pryashivska Rus meshkalo 187 321 u 1870 140 324 u 1890 83 573 u 1900 82 666 u 1910 89 910 rusiniv ukrayinciv U 1921 r na cij teritoriyi prozhivalo 189 5 tis greko katolikiv z nih lishe 84 272 osobi nazvali sebe rusinami ukrayincyami Vivchennya somatologichnih dermatoglifichnih i odontologichnih oznak ta analiz grup krovi dovodyat sho u formuvanni ukrayinciv karpatskogo antropologichnogo tipu vzyali aktivnu uchast geto dakijski davnofrakijski morfologichni komponenti z yih dinarskimi oznakami GalereyaMapi Etnografichna mapa Slov yanski zemli ukladena Pavlom Shafarikom u 1842 roci z vidilenim etnografichnim arealom malorusiv Etnografichna mapa zahidnih tereniv Rosijskoyi imperiyi za Roderihom Erkertom 1863 rik Etnografichna mapa yevropejskoyi chastini Rosijskoyi imperiyi ukladena Oleksandrom Rittihom ta vidana u 1875 roci Nimecka movna mapa 1880 roku Ukrayinci sho prozhivayut v mezhah Avstro Ugorskoyi imperiyi poznacheni yak ruteni abo malorusi svitlo zelenim kolorom Etnografichna karta Avstro Ugorskoyi imperiyi iz zahidnoyu mezheyu poshirennya ukrayinskoyi movi 1880 rik Etnografichna karta slavyanshini ukrayinskij pereklad mapi Lyubora Niderle 1912 roku Dialektologichna mapa z mezhami poshirennya ukrayinskoyi movi Moskovska dialektologichna komisiya 1914 rik Ukrayinski etnichni zemli za Mihajlom Grushevskim 1915 rik Karta Ukrayini Stepana Rudnickogo 1918 rik Etnichna teritoriya ukrayinciv u shvejcarskomu etnografichnomu atlasi 1918 rik Fragment mapi Lander und Volkerkarte Europas de 1918 rik Zagalna karta Ukrayini M Dyachishina z ukrayinskimi etnichnimi mezhami za doktorom Velichkom 1918 rik Svitova mapa z rozmishennyam Ukrayinciv po svitu Georga Gasenka 1920 rikPraci pro ukrayinsku etnichnu teritoriyu ta dotichniKnigi Bajcar Andrij Geografiya ta karto grafiya Vinnikivshini Naukove vidannya Vinniki Lviv ZUKC 2020 640 s Bajcar Andrij UKRAYiNA TA UKRAYi NCI NA YeVROPEJSKIH ETNOGRAFIChNIH KARTAH Monografiya Lviv ZUKC 2022 328 s Bajcar Andrij GEOGRAFIYa TA KARTOGRAFIYa UKRAYiNSKIH ISTORIKO GEOGRAFIChNIH ZEMEL XII st poch XX st Monografiya Lviv Vinniki 2023 295 s Kubijovich V Teritoriya j lyudnist ukrayinskih zemel Lviv 1935 Kubijovich V Geografiya Ukrayini j sumezhnih krayiv Krakiv Lviv Ukrayinske vidavnictvo 1943 520 s karti 5 l Makarchuk S A Etnichna istoriya Ukrayini K Znannya 2008 S 222 223 ISBN 978 966 346 409 1 Naulko V I Etnichnij sklad naselennya Ukrayinskoyi RSR Statistiko kartografichne doslidzhennya K 1965 Romancov B O Naselennya Ukrayini i jogo ridna mova za chasiv radyanskoyi vladi ta nezalezhnosti XX pochatok XXI stolittya K Vidavnictvo imeni Oleni Teligi 2008 184 s ISBN 978 966 355 008 4 Rudnickij S Oglyad nacionalnoyi teritoriyi Ukrayini Chomu mi hochemo samostijnoyi Ukrayini Lviv Svit 1994 Sergijchuk V I Etnichni mezhi i derzhavnij kordon Ukrayini Vid 3 ye K PP Sergijchuk M I 2008 560 s ISBN 978 966 2911 24 4 Chirkov O A Chi vidnovlyat narodi Ukrayini vtrachenu chiselnu perevagu v Krimu Suchasni ta mozhlivi majbutni zmini etnichnoyi budovi lyudnosti Krimskogo pivostrova K 2006 40 s ru Ukraincy v mire Dinamika chislennosti i rasseleniya 20 e gody XVIII veka 1989 god formirovanie etnicheskih i politicheskih granic ukrainskogo etnosa V M Kabuzan Ros akad nauk In t ros istorii Moskva Nauka 2006 657 s ros Statti Bajcar Andrij 25 sichnya 2017 Arhiv originalu za 26 veresnya 2018 Bajcar Andrij 30 travnya 2018 Arhiv originalu za 7 veresnya 2018 Bajcar Andrij 15 listopada 2018 Arhiv originalu za 20 listopada 2020 Bajcar Andrij 24 listopada 2018 Arhiv originalu za 27 listopada 2020 Kubijovich V Polozhennya granici j teritoriya Ukrayini Enciklopediya ukrayinoznavstva Myunhen Nyu Jork 1949 T 1 S 17 29 Kubijovich V Nacionalni vidnosini Enciklopediya ukrayinoznavstva Zagalna chastina Perevidannya v Ukrayini Repr vidtvor vid 1949 r K 1994 Maksimenko F Mezhi etnografichnoyi teritoriyi ukrayinskogo narodu Bibliotechnij zbirnik 1927 3 z dzherela 15 bereznya 2017 Procitovano 15 bereznya 2017 Mapi Karta etnichnogo skladu naselennya Ukrayini M 1 1500000 Ministerstvo kulturi i mistectv Derzhavna sluzhba geodeziyi kartografiyi ta kadastru K Ukrgeodezkartografiya DNVP Kartografiya 2003 Div takozhIstorichni zemli Ukrayini Etnokulturni regioni Ukrayini Etnografichni grupi ukrayinciv Etnogenez ukrayinciv Ukrayinci v Ukrayini Teritoriya Ukrayini Velika Ukrayina iredentizm Ukrayinska diaspora Etnichna teritoriyaPrimitkiRomancov 2005 s 55 56 Arhiv originalu za 2 kvitnya 2015 Procitovano 6 chervnya 2011 Bajcar Andrij UKRAYiNA TA UKRAYiNCI NA YeVROPEJSKIH ETNOGRAFIChNIH KARTAH Webarchive url Monografiya A L Bajcar Lviv ZUKC 2022 328 s Bajcar Andrij Ukrayinska etnichna teritoriya na poch HH st Ocinki S Rudnickogo M Kordubi M Shapovala ta V Kubijovicha https baitsar blogspot com 2023 01 blog post 20 html Arhiv originalu za 3 listopada 2018 Procitovano 24 serpnya 2020 Sergijchuk 2008 s 433 Sergijchuk 2008 s 435 Makarchuk 2008 s 197 Sergijchuk 2008 s 433 434 Sergijchuk 2008 s 434 Makarchuk 2008 s 198 Makarchuk 2008 s 200 PDF Arhiv originalu PDF za 9 lipnya 2021 Procitovano 4 lipnya 2021 Makarchuk 2008 s 199 Sergijchuk 2008 s 439 Sergijchuk 2008 s 441 Makarchuk 2008 s 201 Sergijchuk 2008 s 444 Sergijchuk 2008 s 444 445 DzherelaEtnichni ukrayinski zemli Enciklopediya istoriyi Ukrayini u 10 t redkol V A Smolij golova ta in Institut istoriyi Ukrayini NAN Ukrayini K Naukova dumka 2005 T 3 E J S 55 56 ISBN 966 00 0610 1 LiteraturaZastavnij F D Geografiya Ukrayini U 2 h kn Red M P Parcej Lviv Svit 1994 S 15 18 318 349 ISBN 5 7773 0043 8 PosilannyaVikishovishe maye multimedijni dani za temoyu Ukrayinska etnichna teritoriya Chirkov O Vpliv zovnishnoyi migraciyi V HH st na suchasnu etnichnu mozayichnist lyudnosti Ukrayini Ukrayinoznavstvo K 2002 1 2 S 215 220 Chirkov O Vtracheni zemli Porivnyannya nacionalnoyi teritoriyi Ukrayini viznachenoyi Stepanom Rudnickim na pochatku 1920 h rokiv z suchasnimi derzhavnoyu ta etnichnoyu ukrayinskimi teritoriyami Ukrayina prostorova v koncepcijnomu okreslenni Stepana Rudnickogo Monografiya K Ukrayinska Vidavnicha Spilka 2003 S 131 141 Chirkov O Ukrayinoznavstvo NDIU 2006 1 S 295 302 Chirkov O Etnichna teritoriya ukrayinciv Ukrayinska etnichna teritoriya Ukrayinskij geopolitichnij slovnik Avt kol Krisachenko V S avtor koncepciyi uporyadnik i redaktor Turpak N V vidpovidalna za vipusk ta in K MP Lesya 2010 531 s Chirkov O Etnichna teritoriya etnichni zemli Ukrayina Etnos NDIU Figurnij Yu S Baran V D ta in K 2006 S 78 81 Etnichna teritoriya Ukrayini Ukrayinske narodoznavstvo Navchalnij posibnik Za red S P Pavlyuka peredmova M G Zhulinskogo 3 tye vid vipr Kiyiv Znannya 2006 S 51 77 Ukrayinci rusini etnolingvistichni ta etnokulturni procesi v istorichnomu rozvitku