|
Сардинське королівство (лат. Regnum Sardiniae; лат. Regne de Sardenya; ісп. Reino de Cerdeña; сард. Rennu de Sardigna; італ. Regno di Sardegna; корс. Regnu di Sardegna, п'єм. Regn ëd Sardëgna) — державне утворення, що існувало під владою різних династій в Італії з початку XIV-го до середини XIX століття.
Королівство було засноване в 1297 році папою Боніфацєм VIII, який надав його як феод під назвою «Королівство Сардинії та Корсики» (лат. Regnum Sardiniae et Corsicae) у володіння Арагонської корони. Територія утвореного папою королівства спочатку складалося з островів Сардинія та Корсика, які де-факто управлялись місцевиви правителями, що не підпорядковувались папській владі і які королям Арагону ще треба було завоювати. Починаючи з 1324 року король Арагону Хайме II і його наступники завоювали острів Сардинія і перетворили свою владу де-юре на де-факто. У 1420 році, після Сардинсько-Арагонської війни, арагонці викупили останні права на острів у місцевих юдикатів. Після об'єднання корон Арагону і Кастилії, Сардинське королівство стало частиною Іспанської імперії.
Іспанське панування на Сардинії припинилося на початку XVIII століття в результаті Війни за іспанську спадщину. Під час Війни четверного альянсу герцог Савойський Віктор Амадей II мусив погодитися віддати Сицилійське королівство австрійським Габсбургам в обмін на Сардинію. Обмін був офіційно ратифікований у Гаазькому договорі від 17 лютого 1720 року. Оскільки Сардинське королівство існувало з XIV століття, обмін дозволив Віктору Амадею зберегти титул короля, незважаючи на втрату Сицилії. До новоутвореного Сардинського королівства під владою Савойського дому з раніше самостійних держав Італії входили, окрім острова Сардинія, Савойське герцогство, князівство П'ємонт, герцогства Аоста і Монферрат, графство Ніцца і Генуя. Загальна площа об'єднаного Сардинського королівства становила 76 000 км², населення — 5 167 000 жителів (1857). Столиця — Турин.
Рання історія
У 238 році до н. е., в результаті Першої Пунічної війни острови Сардинія та Корсика перейшли з під влади Карфагена до Римської республіки і стали єдиною провінцією «Корсика й Сардинія». Римляни правили островами до середини V століття нашої ери, коли їх окупували вандали, які утворили власну державу в Північній Африці. У 534 році Сардинія була відвойована у вандалів Східною Римською (Візантійською) імперією.
Починаючи з 705—706 років, маври з Північної Африки та Піренейського півострова (нещодавно завойованих арабськими військами) здійснювали напади на прибережні міста Сардинії. Тим не менш, острів залишався візантійською провінцією до в IX столітті. Після цього сполучення Сицилії зі столицею Візантії Константинополем дуже ускладнилося, і місцеві родини перебрали на себе управління островом і захист його території.
Зіткнувшись зі регулярними арабськими грабіжницькими рейдами та загрозою завоювання ними острова, як це вже відбулось із сусідніми Сицилією та Балеарськими сотровами і не маючи майже ніякої зовнішньої допомоги від візантійської метрополії, Сардинія використала принцип translatio imperii («передачі правління») і продовжувала організовуватися за давньоримською та візантійською моделлю самостійно. Острів не був особистою власністю правителя та його родини, як це було тоді звичайною практикою в Західній Європі, а скоріше окремим утворенням, монархічною республікою як це було під час візантійського панування.
Відомостей про політичну ситуацію на Сардинії в наступні століття мало. Через напади маврів у IX столітті порт Таррос, після більш ніж 1800 років власної історії був покинутий населенням, яке перебралось в Ористано. Така ж доля спіткала Караліс, Торрес та численні інші прибережні поселення. Збереглись повідомлення про потужні морські напади у 1015—1016 роках маврів з Балеарських островів на чолі з Муджахідом аль-Амірі (латинізоване ім'я Мусето). Спроби маврів вторгнутися на острів були відбиті юдикатами за підтримки флотів Пізи та Генуї, молодих морських республік з сусіднього Аппенінського півострова. Папа Бенедикт VIII також звертався до обох морських республік з проханням про допомогу в боротьбі з арабами.
Архонтів (дав.-гр. ἄρχοντες) або латиною юдиків (judices), які правили на острові з IX або X століття до початку XI століття, можна вважати справжніми правителями всієї Сардинії — Господи, допоможи слузі Твоєму Туркотурію, володарю Сардинії, і слузі Твоєму Гетіту), навіть якщо номінально вони залишались васалами візантійських імператорів. З цих суверенів відомі лише два імені: Туркотурій (Tουρκοτουρίου βασιλικοῦ πρωτοσπαθαρίου та Салусій (καὶ Σαλουσίου των εὐγενεστάτων ἀρχόντων), які, ймовірно, правили у X столітті. Архонти все ще писали грецькою чи латинською мовами, але один із найстаріших документів, що залишився від юдикату Кальярі (так звана Carta Volgare), виданий Торхіторіо I де Лакон-Гунале в 1070 році, був уже написаний романською сардинською мовою, хоч і грецьким алфавітом.
Сардинія була поділена на чотири володіння або королівства — юдикати Кальярі, Арборея, Галлура та Логудоро, що перебували під сильним впливом Пізанської та Генуезької морських республік, які через союзи з юдиками забезпечували свої політичні та економічні зони впливу на острові. У той час як інтереси Генуї були зосереджені переважно в північних і західних регіонах Сардинії, тобто в юдикатах Галлура і Логудоро, інтереси Пізи були в основному на півдні та сході, у юдикатах Кальярі та Арборея. Це стало причиною конфліктів, що призвели до тривалої війни між юдиками, які вважали себе королями, які воюють проти бунтівної знаті.
Сардинська церква ніколи не була під контролем Вселенського Патріархату Константинополя ; це була автономна провінція, що належала до Латинської Церкви і була лояльною до Риму, але протягом візантійського періоду зазнала значного впливу візантійської літургії та культури.
В XII та XIII століттях імператорами Священної Римської імперії двічі надавали різним особам титул короля усієї Сардинії, спочатку юдику Арбореї Баризону II, а згодом Енцо Сардинському. Перший не зміг об'єднати острів під своєю владою, незважаючи на багаторічну війну проти інших сардинських юдиків, і він нарешті уклав з ними мирний договір у 1172 році. У Енцо не було такої можливості. Отримавши титул у 1239 році від свого батька, імператора Фрідріха II, незабаром він був відкликаний батьком і призначений імператорським вікарієм в Італії. Енцо помер у 1272 році, після 23 років полону у в'язниці в Болоньї, не маючи прямих визнаних спадкоємців.
Сардинське королівство під владою іспанських династій
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODRMemczTDB0cGJtZGtiMjFmYjJaZlUyRnlaR2x1YVdGZk1UWjBhRjlqWlc1MGRYSjVYMjFoY0M1cWNHY3ZNakl3Y0hndFMybHVaMlJ2YlY5dlpsOVRZWEprYVc1cFlWOHhOblJvWDJObGJuUjFjbmxmYldGd0xtcHdadz09LmpwZw==.jpg)
Ідея утворення єдиного королівства для Сардинії та Корсики була знову висунута в 1297 році папою Боніфацієм VIII. Це мало бути політичне утворення Regnum Sardiniae et Corsicae («Королівство Сардинське та Корсиканське», з 1460 року — лише «Королівство Сардинське»), засноване для Хайме II Арагонського згідно з секретним пунктом в Договорі Ананьї. Надання прав на поки ще не завойовані Сардинію та Корсику мало заохотити Хайме приєднатися до спроб папи повернути острів Сицилія, який тоді перебував під владою брата Хайме Фредеріка III, до складу Анжуйського Сицилійського королівства. Обидва острови, що мали увійти до складу нового королівства, як Сардинія, так і Корсика, на той час були зайняті іншими державами та володіннями. У Сардинії три з чотирьох юдикатів, які прийшли на зміну візантійському імперському правлінню в IX столітті, за 40 років до договору в Ананьї пройшли через об'єднання і розділ під прямим чи опосередкованим контролем Пізи та Генуї. Генуезька республіка також правила Корсикою з моменту завоювання острова майже два століття тому (бл . 1133 р.).
Крім залучення Хайме II до вирішення сицилійського конфлікту на користь французької анжуйської династії, у папи Боніфація VIII були й інші причини для заснування Королівства Сардинії та Корсики під владою Арагону. Це мало завдати удару проімперській та гібелінській Пізанській республіці та самій Священної Римської імперії і призвести до зближення острова з Римом.
Хайме II почав завойовувати острів лише в 1324 році, отримав повний контроль у 1410 році та безпосередньо правив до 1460 р. Того року вона була включена в щось на кшталт конфедерації штатів, кожен зі своїм власним інституції, що називалися Короною Арагону, і об'єднувалися лише особою короля. Корона Арагону була створена радою представників різних держав і набула значення для головної мети відокремлення спадщини Фердинанда II Арагонського від спадщини Ізабелли I Кастильської, коли вони одружилися в 1469 році.
У 1323 році Хайме II уклав союз з Угоне II Арборейським і після військової кампанії, яка тривала приблизно рік, зайняв пізанські території Кальярі та Галлура разом із містом Сассарі, претендуючи на цю територію як Королівство Сардинії та Корсики.
У 1353 році Арборея вела війну з Арагоном. Корона Арагону не скасовувала останніх юдікатів (корінних королівств Сардинії) до 1420 року. Королівство Сардинія і Корсика зберегли свій окремий характер як частина Корони Арагону, а не просто були включені до Королівства Арагон. Під час боротьби з Арбореєю Петро IV Арагонський надав автономне законодавство королівству та його правовим традиціям. Королівством від імені короля керував віце-король.
У 1420 році Альфонсо V Арагонський, король Сицилії та спадкоємець Арагону, купив решту територій за 100 000 золотих флоринів юдикату Арбореї в 1420 році в останнього судді, Вільгельма III Нарбоннського, і «Сардинське королівство» розширилося. по всьому острову, за винятком міста Кастельсардо (на той час називалося Кастельдорія або Кастельгеновезе), яке було викрадено з Дорії в 1448 році та перейменовано на Кастільо Арагонес (Арагонський замок).
Корсика, яка ніколи так і не була завойована, була виключена з офіційної назви, а Сардинія разом із Короною Арагону перейшла до об'єднаної Іспанії. Розгром місцевих королівств, комун і синьорій, стійке арагонське (пізніше іспанське) правління, запровадження класичної форми феодалізму, а також відкриття Америки спровокували нестримний занепад Сардинського королівства. Короткий період повстань відбувся під керівництвом місцевого дворянина Леонардо Алагона, маркіза Орістано, який захищав свої території від віце-короля Ніколо Карроса та зумів перемогти армію віце-короля в 1470-х роках, але пізніше був розгромлений у в 1478 році, що поклало край будь-якій подальші повстання на острові. Безперервні напади берберських піратів і низка епідемій чуми (у 1582, 1652 і 1655 роках) ще більше погіршили ситуацію.
Сардинське королівство під владою італійської Савойської династії
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODRMemhpTDAxbkxXdGZRbUZ6YVd4cFkyRmZVM1Z3WlhKbllUSXVhbkJuTHpJM05YQjRMVTFuTFd0ZlFtRnphV3hwWTJGZlUzVndaWEpuWVRJdWFuQm4uanBn.jpg)
Королівство залишалося залежним від Іспанії до війни за іспанську спадщину, що закінчилася в 1714, коли держава перейшло у володіння віденських Габсбургів, які в 1718 обміняли його на Сицилію з герцогом Савойським. Гаазький мир 1720 підтвердив поразку Іспанії. Герцоги Савойські носили титул «Король Сардинії» з 8 серпня 1720 до проголошення Королівства Італії 17 березня 1868 року.
Французька революція 1789 року
27 листопада 1792 року Савойське герцогство було включено до складу Французької Республіки та утворено як «84-й департамент під назвою департамент Монблан».
31 січня 1793 року настала черга включення до складу Республіки «ci-devant comté de Nice». 4 лютого 1793 він був утворений як «85-й департамент під назвою Альпи-Марітіми». 14 лютого 1793 року «князівство Монако» було включено до складу департаменту Альп-Марітім.
У січні та лютому 1793 року відбулося вторгнення революційної Франції на острів Сардинія, яке призвело до поразки при Кальярі та двох поразок французів, одна за Ла-Маддалена, а інша у Куарту-Сант'Елена. Після цих перемог сардинські дворяни звернулися до короля з кількома проханнями. Але після його відмови 28 квітня 1794 спалахнуло повстання, яке спочатку призвело до вигнання савойських чиновників з Кальярі. Після повернення віце-короля володарі півночі острова, особливо Сассарі, скористалися нагодою і вимагали автономії півдня. Поки дворяни Кальярі розпалювали народне повстання на півночі і під загрозою його переростання, Савойї вирішили відправити до Сассарі Джованні Марію Анджоя, офіцера, який уже перемагав французів, з титулом «Альтернос», тобто представника віце-короля. Анджой марно намагався примирити різні фракції, але, знаючи про відсутність підтримки з боку Кальярі та уряду, спробував переконати французів анексувати острів.
Віктор-Амедей III був розбитий Наполеоном Бонапартом у 1796 році. Прибуття французьких військ у П'ємонт спричинило повстання п'ємонтських республіканців. Після перемир'я в Кераско (26 квітня 1796) Віктор-Амедей III втратив свої володіння в П'ємонті і незабаром після цього помер. Його наступником став син Карл-Еммануїл IV Сардінський, чоловік Клотильди Французької, сестри покійного Людовіка XVI.
На Сардинії Джованні Марія Анджой, втративши будь-яку надію на зовнішню підтримку Франції після перемир'я в Чераско, спробував спровокувати антифеодальне повстання і заснувати Сардинську республіку, але був покинутий більшістю своїх прихильників під Орістано, оскільки король прийняв вимоги, висунуті в 1794 році. Анжуй, залишившись без прихильників, утік у Париж.
Трон Кальярі та французи в Турині
10 грудня 1798 року у Турині було заснована П'ємонтська республіка, визнана французами, які окупували місто. Савойський дім з усім двором сховалася в Кальярі на Сардинії, який перебував столицею королівства до остаточної реституції території королівства на материку. 20 червня 1799 австро-російські війська знову захопили Турин і відновили на троні Карла Еммануїла IV, але через рік французи знову зайняли Турин і створили Субальпійську республіку.
Ця республіка випускала монети за десятковою системою, прийнятою для французького франка — початку Латинського союзу (валютного союзу). Зокрема, на честь битви під Маренго була випущена золота монета номіналом 20 франків.
11 вересня 1802 (24 Фрібурга, рік X) Сенат Франції прийняв «органічний сенатус-консульт, що з'єднує департаменти По, Дора, Маренго, Сезія, Стура і Танаро з територією Французької Республіки». Таким чином, П'ємонт був приєднаний до Франції, скасувавши Субальпійську республіку.
Реставрація
За Паризьким договором від 30 травня 1814 року Савойський дім було відновлено у своїх правах. 4 січня 1815 року в результаті Віденського конгресу Генуя та Лігурія були приєднані до королівства, щоб створити буферну державу, здатну протистояти Франції.
Карл Еммануїл IV зрікся престолу після смерті дружини і пішов у монастир. Його брат і наступник, Віктор Еммануїл І проводив консервативну політику. Він був змушений зректися престолу після ліберальних революційних рухів 1821 року, що поклали початок Рісорджименто, на користь свого брата Карла Фелікса. Останній був не менш консервативним, ніж його попередники; він помер без потомства 1831 року. Корона перейшла до Савойсько-Каріньянської гілки в особі ліберала Карла Альберта, який прийняв конституцію (Статут Альберта) після повстання 1848 року.
У тому ж році Карл Альберт вступив у збройний конфлікт із Австрією. Після деяких перших успіхів війна виявилася несприятливою для Савойського дому і 23 березня 1849 року Карл Альберт був змушений зректися престолу на користь свого сина Віктора Еммануїла II, який за допомогою свого прем'єр-міністра Камілло Кавура продовжив процес об'єднання Італії у своїх інтересах.
Населення королівства в 1838 становило 4 650 368 чоловік, з яких лише 524 633 проживали на острові Сардинія.
Перетворення у Італійське королівство
За підтримки Франції Наполеона III Савойсько-Сардинське королівство розпочало нову війну проти Австрії, яка привела у 1860 році до об'єднання Італійського королівства шляхом приєднання Мілана, Модени, Парми, Тоскани, Неаполя та Сицилії, Умбрії та Марки; тільки Венеції та Риму все ще не вистачало для повного об'єднання країни. Приєднання Неаполя та Сицилії було значною мірою справою рук «Експедиції тисячі», організованої Джузеппе Гарібальді, який, поряд з Камілло Кавуром, був одним із великих прихильників єдності Італії.
Відмовившись від Туріна, який тепер був осторонь головних територій королівства, Віктор Еммануїл II перевів свій двір та уряд у Флоренції (1865 року), а 17 березня 1861 року Сардинське королівство остаточно змінило свою назву на Італійське королівство. Тільки Лаціо з Римом під суверенітетом Папи та захистом французьких військ та Венето (під владою Австрії) не приєдналися до королівства.
У 1866 році, після поразки в австро-прусській війні, Австрія передала Венето Франції за Віденським договором, яка відразу ж поступилася її Італії після плебісциту серед населення.
Падіння Другої французької імперії в 1870 призвело до відходу французьких військ і завоювання Папської держави Італією після захоплення Риму, який потім став столицею Італійського королівства.
Примітки
- B. MARAGONIS, Annales pisani a.1004–1175, ed. K. PERTZ, in MGH, Scriptores, 19, Hannoverae, 1861/1963, pp. 236–2 and Gli Annales Pisani di Bernardo Maragone, a cura di M. L.GENTILE, in Rerum Italicarum Scriptores, n.e., VI/2, Bologna 1930, pp. 4–7. «1017. Fuit Mugietus reversus in Sardineam, et cepit civitatem edificare ibi atque homines Sardos vivos in cruce murare. Et tunc Pisani et Ianuenses illuc venere, et ille propter pavorem eorum fugit in Africam. Pisani vero et Ianuenses reversi sunt Turrim, in quo insurrexerunt Ianuenses in Pisanos, et Pisani vicerunt illos et eiecerunt eos de Sardinea.»
- C. Zedda-R. Pinna, La nascita dei giudicati, proposta per lo scioglimento di un enigma storiografico, su Archivio Storico Giuridico Sardo di Sassari, vol. n°12, 2007, Dipartimento di Scienze Giuridiche dell'Università di Sassari
- F. Pinna, Le testimonianze archeologiche relative ai rapporti tra gli Arabi e la Sardegna nel medioevo, in Rivista dell'Istituto di storia dell'Europa mediterranea, Consiglio Nazionale delle Ricerche, n°4, 2010
- (Κύριε βοήθε ιοῦ δούλου σου Tουρκοτουρίου ἅρχωντοσ Σαρδινίας καί τής δούλης σου Γετιτ
- Archeological museum of Cagliari, from Santa Sofia church in Villasor
- «Antiquitas nostra primum Calarense iudicatum, quod tunc erat caput tocius Sardinie, armis subiugavit, et regem Sardinie Musaitum nomine civitati Ianue captum adduxerunt, quem per episcopum qui tunc Ianue erat, aule sacri palatii in Alamanniam mandaverunt, intimantes regnum illius nuper esse additum ditioni Romani imperii.» — Oberti Cancellarii, Annales p 71, Georg Heinrich (a cura di) MGH, Scriptores, Hannoverae, 1863, XVIII, pp. 56–96
- Crónica del califa 'Abd ar-Rahmân III an-Nâsir entre los años 912—942,(al-Muqtabis V), édicion. a cura de P. CHALMETA — F. CORRIENTE, Madrid, 1979, p. 365 «Tuesday, August 24th 942 (A.D.), a messenger of the Lord of the island of Sardinia appeared at the gate of al-Nasir … asking for a treaty of peace and friendship. With him were the merchants, people Malfat, known in al-Andalus as from Amalfi, with the whole range of their precious goods, ingots of pure silver, brocades etc. … transactions which drew gain and great benefits»
- Constantini Porphyrogeneti De caerimoniis aulae Byzantinae, in Patrologia cursus completus. Series Graeca CXII, Paris 1857
- R. CORONEO, Scultura mediobizantina in Sardegna, Nuoro, Poliedro, 2000
- Roberto Coroneo, Arte in Sardegna dal IV alla metà dell'XI secolo, edizioni AV, Cagliari 2011
- Ferrer, Eduardo Blasco (1984). Storia Linguistica Della Sardegna, pg.65, De Gruyter
- Sardinia – Vandal and Byzantine rule. Encyclopedia Britannica (англ.). Процитовано 2 серпня 2021.
- GIUDICATI in "Enciclopedia Italiana". www.treccani.it (it-IT) . Процитовано 2 серпня 2021.
- Barisone Doria: «La senyoria no la tenim ne havem haùda ne del rey ne da regina, e no som tenguts a rey ne a regina axi com eren los dits harons de Sicilia, abans de la dita senyoria e domini obtenim per Madonna Elionor, nostra muller, che és jutgessa d'Arborea e filla e succehidora per son pare per lo jutgat d'Arborea, la qual Casa d'Arborea ha D anys que ha hauda senyioria en la present illa» «We had our lordship not from any king or queen and have not to be loyal to any king or queen as sicilian Barons, because we had our lordship from Madonna Elionor, our wife, who is Lady Judge (Juighissa in ) of Arborea, daughter and successor of her father of the Judicate of Arborea, and this House of Arborea has reigned for five hundreds years in this island.» — Archivo de la Corona d'Aragon. Colleccion de documentos inéditos. XLVIII
- Storia di Sardegna, Pisa e Genova in guerra per il dominio. La Nuova Sardegna (it-IT) . 10 листопада 2017. Процитовано 2 серпня 2021.
- G. Seche, L'incoronazione di Barisone «Re di Sardegna» in due fonti contemporanee: gli Annales genovesi e gli Annales pisani, in Rivista dell'Istituto di storia dell'Europa mediterranea, Consiglio Nazionale delle Ricerche, n°4, 2010
- Dino Punchu (a cura di), I Libri Iurium della Repubblica de Genova, Ministero per i Beni Culturali e Ambientali, Roma, 1996, n°390, pag.334
- Geronimo Zurita, Los cinco libros postreros de la segunda parte de los Anales de la Corona d'Aragon, Oficino de Domingo de Portonaris y Ursono, Zaragoza, 1629, libro XVII, pag. 75–76
- Casula, 1994, с. 303—304.
- Casula, 1994, с. 372.
- Dino Carpanetto, « Regno di Sardegna ».
- Royale Commission supérieure des statistiques 1839.
Джерела
- Manno, «Storia della Sardegna» (до 1773, Турин, 1825).
- Mimant, «Hist. de Sardaigne» (П., 1825);
- Brofferio, «Storia di Piemonte» (Турин, 1849-52);
- его же, «Storia del parlamento subalpino» (Мілан, 1866-70);
- Cesare di Saluzzo, «Hist. militaire de Piémomt» (2 вид., Турин, 1859-61);
- Pinelli, «Storia militare de Piemonte» (Турин, 1855);
- Ricotti, «Storia della monarchia piemontese» (Флор., 1861-69);
- Bianchi, «Storia della monarcһіа piemontese 1773-1861» (Турин, 1877–1885);
- «Relazioni diplomatiche della monarchia di Savoia 1554-1814» (Турин, 1888);
- Beauchamp, «Hist. de la révolution de Piémont» (Пар., 1821-23);
- Santa Rosa, «De la révolution piémontaise» (П., 1822);
- Boggio, «La chiesa e lo stato in Piemonte» (Турин, 1854);
- Manno e Promis, «Bibliografia storica degli stati della monarchia di Savoia» (Турин, 1881).
Посилання
- Сардинії королівство // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Тека, 2006.
- Карта Сардинського королівства
- Міжнародні угоди
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Dokladnishe Sardinske korolivstvo 1324 1720 ta Sardinske korolivstvo 1720 1861 Sardinske korolivstvo lat Regnum Sardiniae lat Regne de Sardenya isp Reino de Cerdena sard Rennu de Sardigna ital Regno di Sardegna kors Regnu di Sardegna p yem Regn ed Sardegna 1324 1861 Prapor korolivstva Sardiniya 1816 1848 Gerb Sardinskogo korolivstvaStolicya Kalyari de yure Turin de fakto Mova i italijska francuzkaPlosha 73 810 km 1859 Naselennya 5 167 000 1857 Forma pravlinnya absolyutna monarhiya 1324 1849 parlamentska konstitucijna monarhiya 1849 1861 Dinastiya Savojska dinastiyaIstoriya 29 lyutogo 1324 1720 Vtorgnennya Napoleona 1796 Videnskij kongres 1815 Konstituciya 4 bereznya 9 chervnya 1848 Ob yednannya Italiyi 17 bereznya 1861Poperednik NastupnikYudikat ArboreyaPizanska respublikaSassariSavojske gercogstvoRespublika GenuyaOb yednani provinciyi Centralnoyi Italiyi Korolivstvo Italiya 1861 1946 Druga francuzka imperiyaSogodni ye chastinoyu ItaliyaVikishovishe maye multimedijni dani za temoyu Sardinske korolivstvo Sardinske korolivstvo lat Regnum Sardiniae lat Regne de Sardenya isp Reino de Cerdena sard Rennu de Sardigna ital Regno di Sardegna kors Regnu di Sardegna p yem Regn ed Sardegna derzhavne utvorennya sho isnuvalo pid vladoyu riznih dinastij v Italiyi z pochatku XIV go do seredini XIX stolittya Korolivstvo bulo zasnovane v 1297 roci papoyu Bonifacyem VIII yakij nadav jogo yak feod pid nazvoyu Korolivstvo Sardiniyi ta Korsiki lat Regnum Sardiniae et Corsicae u volodinnya Aragonskoyi koroni Teritoriya utvorenogo papoyu korolivstva spochatku skladalosya z ostroviv Sardiniya ta Korsika yaki de fakto upravlyalis miscevivi pravitelyami sho ne pidporyadkovuvalis papskij vladi i yaki korolyam Aragonu she treba bulo zavoyuvati Pochinayuchi z 1324 roku korol Aragonu Hajme II i jogo nastupniki zavoyuvali ostriv Sardiniya i peretvorili svoyu vladu de yure na de fakto U 1420 roci pislya Sardinsko Aragonskoyi vijni aragonci vikupili ostanni prava na ostriv u miscevih yudikativ Pislya ob yednannya koron Aragonu i Kastiliyi Sardinske korolivstvo stalo chastinoyu Ispanskoyi imperiyi Ispanske panuvannya na Sardiniyi pripinilosya na pochatku XVIII stolittya v rezultati Vijni za ispansku spadshinu Pid chas Vijni chetvernogo alyansu gercog Savojskij Viktor Amadej II musiv pogoditisya viddati Sicilijske korolivstvo avstrijskim Gabsburgam v obmin na Sardiniyu Obmin buv oficijno ratifikovanij u Gaazkomu dogovori vid 17 lyutogo 1720 roku Oskilki Sardinske korolivstvo isnuvalo z XIV stolittya obmin dozvoliv Viktoru Amadeyu zberegti titul korolya nezvazhayuchi na vtratu Siciliyi Do novoutvorenogo Sardinskogo korolivstva pid vladoyu Savojskogo domu z ranishe samostijnih derzhav Italiyi vhodili okrim ostrova Sardiniya Savojske gercogstvo knyazivstvo P yemont gercogstva Aosta i Monferrat grafstvo Nicca i Genuya Zagalna plosha ob yednanogo Sardinskogo korolivstva stanovila 76 000 km naselennya 5 167 000 zhiteliv 1857 Stolicya Turin Rannya istoriyaDokladnishe Sardinski yudikati U 238 roci do n e v rezultati Pershoyi Punichnoyi vijni ostrovi Sardiniya ta Korsika perejshli z pid vladi Karfagena do Rimskoyi respubliki i stali yedinoyu provinciyeyu Korsika j Sardiniya Rimlyani pravili ostrovami do seredini V stolittya nashoyi eri koli yih okupuvali vandali yaki utvorili vlasnu derzhavu v Pivnichnij Africi U 534 roci Sardiniya bula vidvojovana u vandaliv Shidnoyu Rimskoyu Vizantijskoyu imperiyeyu Pochinayuchi z 705 706 rokiv mavri z Pivnichnoyi Afriki ta Pirenejskogo pivostrova neshodavno zavojovanih arabskimi vijskami zdijsnyuvali napadi na priberezhni mista Sardiniyi Tim ne mensh ostriv zalishavsya vizantijskoyu provinciyeyu do v IX stolitti Pislya cogo spoluchennya Siciliyi zi stoliceyu Vizantiyi Konstantinopolem duzhe uskladnilosya i miscevi rodini perebrali na sebe upravlinnya ostrovom i zahist jogo teritoriyi Zitknuvshis zi regulyarnimi arabskimi grabizhnickimi rejdami ta zagrozoyu zavoyuvannya nimi ostrova yak ce vzhe vidbulos iz susidnimi Siciliyeyu ta Balearskimi sotrovami i ne mayuchi majzhe niyakoyi zovnishnoyi dopomogi vid vizantijskoyi metropoliyi Sardiniya vikoristala princip translatio imperii peredachi pravlinnya i prodovzhuvala organizovuvatisya za davnorimskoyu ta vizantijskoyu modellyu samostijno Ostriv ne buv osobistoyu vlasnistyu pravitelya ta jogo rodini yak ce bulo todi zvichajnoyu praktikoyu v Zahidnij Yevropi a skorishe okremim utvorennyam monarhichnoyu respublikoyu yak ce bulo pid chas vizantijskogo panuvannya Vidomostej pro politichnu situaciyu na Sardiniyi v nastupni stolittya malo Cherez napadi mavriv u IX stolitti port Tarros pislya bilsh nizh 1800 rokiv vlasnoyi istoriyi buv pokinutij naselennyam yake perebralos v Oristano Taka zh dolya spitkala Karalis Torres ta chislenni inshi priberezhni poselennya Zbereglis povidomlennya pro potuzhni morski napadi u 1015 1016 rokah mavriv z Balearskih ostroviv na choli z Mudzhahidom al Amiri latinizovane im ya Museto Sprobi mavriv vtorgnutisya na ostriv buli vidbiti yudikatami za pidtrimki flotiv Pizi ta Genuyi molodih morskih respublik z susidnogo Appeninskogo pivostrova Papa Benedikt VIII takozh zvertavsya do oboh morskih respublik z prohannyam pro dopomogu v borotbi z arabami Arhontiv dav gr ἄrxontes abo latinoyu yudikiv judices yaki pravili na ostrovi z IX abo X stolittya do pochatku XI stolittya mozhna vvazhati spravzhnimi pravitelyami vsiyeyi Sardiniyi Gospodi dopomozhi sluzi Tvoyemu Turkoturiyu volodaryu Sardiniyi i sluzi Tvoyemu Getitu navit yaksho nominalno voni zalishalis vasalami vizantijskih imperatoriv Z cih suvereniv vidomi lishe dva imeni Turkoturij Toyrkotoyrioy basilikoῦ prwtospa8arioy ta Salusij kaὶ Saloysioy twn eὐgenestatwn ἀrxontwn yaki jmovirno pravili u X stolitti Arhonti vse she pisali greckoyu chi latinskoyu movami ale odin iz najstarishih dokumentiv sho zalishivsya vid yudikatu Kalyari tak zvana Carta Volgare vidanij Torhitorio I de Lakon Gunale v 1070 roci buv uzhe napisanij romanskoyu sardinskoyu movoyu hoch i greckim alfavitom Sardiniya bula podilena na chotiri volodinnya abo korolivstva yudikati Kalyari Arboreya Gallura ta Logudoro sho perebuvali pid silnim vplivom Pizanskoyi ta Genuezkoyi morskih respublik yaki cherez soyuzi z yudikami zabezpechuvali svoyi politichni ta ekonomichni zoni vplivu na ostrovi U toj chas yak interesi Genuyi buli zoseredzheni perevazhno v pivnichnih i zahidnih regionah Sardiniyi tobto v yudikatah Gallura i Logudoro interesi Pizi buli v osnovnomu na pivdni ta shodi u yudikatah Kalyari ta Arboreya Ce stalo prichinoyu konfliktiv sho prizveli do trivaloyi vijni mizh yudikami yaki vvazhali sebe korolyami yaki voyuyut proti buntivnoyi znati Sardinska cerkva nikoli ne bula pid kontrolem Vselenskogo Patriarhatu Konstantinopolya ce bula avtonomna provinciya sho nalezhala do Latinskoyi Cerkvi i bula loyalnoyu do Rimu ale protyagom vizantijskogo periodu zaznala znachnogo vplivu vizantijskoyi liturgiyi ta kulturi V XII ta XIII stolittyah imperatorami Svyashennoyi Rimskoyi imperiyi dvichi nadavali riznim osobam titul korolya usiyeyi Sardiniyi spochatku yudiku Arboreyi Barizonu II a zgodom Enco Sardinskomu Pershij ne zmig ob yednati ostriv pid svoyeyu vladoyu nezvazhayuchi na bagatorichnu vijnu proti inshih sardinskih yudikiv i vin nareshti uklav z nimi mirnij dogovir u 1172 roci U Enco ne bulo takoyi mozhlivosti Otrimavshi titul u 1239 roci vid svogo batka imperatora Fridriha II nezabarom vin buv vidklikanij batkom i priznachenij imperatorskim vikariyem v Italiyi Enco pomer u 1272 roci pislya 23 rokiv polonu u v yaznici v Bolonyi ne mayuchi pryamih viznanih spadkoyemciv Sardinske korolivstvo pid vladoyu ispanskih dinastijSardinske korolivstvo na karti XVI stDokladnishe Sardinske korolivstvo 1324 1720 Ideya utvorennya yedinogo korolivstva dlya Sardiniyi ta Korsiki bula znovu visunuta v 1297 roci papoyu Bonifaciyem VIII Ce malo buti politichne utvorennya Regnum Sardiniae et Corsicae Korolivstvo Sardinske ta Korsikanske z 1460 roku lishe Korolivstvo Sardinske zasnovane dlya Hajme II Aragonskogo zgidno z sekretnim punktom v Dogovori Ananyi Nadannya prav na poki she ne zavojovani Sardiniyu ta Korsiku malo zaohotiti Hajme priyednatisya do sprob papi povernuti ostriv Siciliya yakij todi perebuvav pid vladoyu brata Hajme Frederika III do skladu Anzhujskogo Sicilijskogo korolivstva Obidva ostrovi sho mali uvijti do skladu novogo korolivstva yak Sardiniya tak i Korsika na toj chas buli zajnyati inshimi derzhavami ta volodinnyami U Sardiniyi tri z chotiroh yudikativ yaki prijshli na zminu vizantijskomu imperskomu pravlinnyu v IX stolitti za 40 rokiv do dogovoru v Ananyi projshli cherez ob yednannya i rozdil pid pryamim chi oposeredkovanim kontrolem Pizi ta Genuyi Genuezka respublika takozh pravila Korsikoyu z momentu zavoyuvannya ostrova majzhe dva stolittya tomu bl 1133 r Prapor Sardinskogo korolivstva na ceremoniyi pohoronu Karla V Krim zaluchennya Hajme II do virishennya sicilijskogo konfliktu na korist francuzkoyi anzhujskoyi dinastiyi u papi Bonifaciya VIII buli j inshi prichini dlya zasnuvannya Korolivstva Sardiniyi ta Korsiki pid vladoyu Aragonu Ce malo zavdati udaru proimperskij ta gibelinskij Pizanskij respublici ta samij Svyashennoyi Rimskoyi imperiyi i prizvesti do zblizhennya ostrova z Rimom Hajme II pochav zavojovuvati ostriv lishe v 1324 roci otrimav povnij kontrol u 1410 roci ta bezposeredno praviv do 1460 r Togo roku vona bula vklyuchena v shos na kshtalt konfederaciyi shtativ kozhen zi svoyim vlasnim instituciyi sho nazivalisya Koronoyu Aragonu i ob yednuvalisya lishe osoboyu korolya Korona Aragonu bula stvorena radoyu predstavnikiv riznih derzhav i nabula znachennya dlya golovnoyi meti vidokremlennya spadshini Ferdinanda II Aragonskogo vid spadshini Izabelli I Kastilskoyi koli voni odruzhilisya v 1469 roci U 1323 roci Hajme II uklav soyuz z Ugone II Arborejskim i pislya vijskovoyi kampaniyi yaka trivala priblizno rik zajnyav pizanski teritoriyi Kalyari ta Gallura razom iz mistom Sassari pretenduyuchi na cyu teritoriyu yak Korolivstvo Sardiniyi ta Korsiki U 1353 roci Arboreya vela vijnu z Aragonom Korona Aragonu ne skasovuvala ostannih yudikativ korinnih korolivstv Sardiniyi do 1420 roku Korolivstvo Sardiniya i Korsika zberegli svij okremij harakter yak chastina Koroni Aragonu a ne prosto buli vklyucheni do Korolivstva Aragon Pid chas borotbi z Arboreyeyu Petro IV Aragonskij nadav avtonomne zakonodavstvo korolivstvu ta jogo pravovim tradiciyam Korolivstvom vid imeni korolya keruvav vice korol U 1420 roci Alfonso V Aragonskij korol Siciliyi ta spadkoyemec Aragonu kupiv reshtu teritorij za 100 000 zolotih floriniv yudikatu Arboreyi v 1420 roci v ostannogo suddi Vilgelma III Narbonnskogo i Sardinske korolivstvo rozshirilosya po vsomu ostrovu za vinyatkom mista Kastelsardo na toj chas nazivalosya Kasteldoriya abo Kastelgenoveze yake bulo vikradeno z Doriyi v 1448 roci ta perejmenovano na Kastilo Aragones Aragonskij zamok Korsika yaka nikoli tak i ne bula zavojovana bula viklyuchena z oficijnoyi nazvi a Sardiniya razom iz Koronoyu Aragonu perejshla do ob yednanoyi Ispaniyi Rozgrom miscevih korolivstv komun i sinorij stijke aragonske piznishe ispanske pravlinnya zaprovadzhennya klasichnoyi formi feodalizmu a takozh vidkrittya Ameriki sprovokuvali nestrimnij zanepad Sardinskogo korolivstva Korotkij period povstan vidbuvsya pid kerivnictvom miscevogo dvoryanina Leonardo Alagona markiza Oristano yakij zahishav svoyi teritoriyi vid vice korolya Nikolo Karrosa ta zumiv peremogti armiyu vice korolya v 1470 h rokah ale piznishe buv rozgromlenij u v 1478 roci sho poklalo kraj bud yakij podalshi povstannya na ostrovi Bezperervni napadi berberskih pirativ i nizka epidemij chumi u 1582 1652 i 1655 rokah she bilshe pogirshili situaciyu Sardinske korolivstvo pid vladoyu italijskoyi Savojskoyi dinastiyiDokladnishe Sardinske korolivstvo 1720 1861 Superga usipalnicya sardinskih koroliv Korolivstvo zalishalosya zalezhnim vid Ispaniyi do vijni za ispansku spadshinu sho zakinchilasya v 1714 koli derzhava perejshlo u volodinnya videnskih Gabsburgiv yaki v 1718 obminyali jogo na Siciliyu z gercogom Savojskim Gaazkij mir 1720 pidtverdiv porazku Ispaniyi Gercogi Savojski nosili titul Korol Sardiniyi z 8 serpnya 1720 do progoloshennya Korolivstva Italiyi 17 bereznya 1868 roku Francuzka revolyuciya 1789 roku 27 listopada 1792 roku Savojske gercogstvo bulo vklyucheno do skladu Francuzkoyi Respubliki ta utvoreno yak 84 j departament pid nazvoyu departament Monblan 31 sichnya 1793 roku nastala cherga vklyuchennya do skladu Respubliki ci devant comte de Nice 4 lyutogo 1793 vin buv utvorenij yak 85 j departament pid nazvoyu Alpi Maritimi 14 lyutogo 1793 roku knyazivstvo Monako bulo vklyucheno do skladu departamentu Alp Maritim U sichni ta lyutomu 1793 roku vidbulosya vtorgnennya revolyucijnoyi Franciyi na ostriv Sardiniya yake prizvelo do porazki pri Kalyari ta dvoh porazok francuziv odna za La Maddalena a insha u Kuartu Sant Elena Pislya cih peremog sardinski dvoryani zvernulisya do korolya z kilkoma prohannyami Ale pislya jogo vidmovi 28 kvitnya 1794 spalahnulo povstannya yake spochatku prizvelo do vignannya savojskih chinovnikiv z Kalyari Pislya povernennya vice korolya volodari pivnochi ostrova osoblivo Sassari skoristalisya nagodoyu i vimagali avtonomiyi pivdnya Poki dvoryani Kalyari rozpalyuvali narodne povstannya na pivnochi i pid zagrozoyu jogo pererostannya Savojyi virishili vidpraviti do Sassari Dzhovanni Mariyu Andzhoya oficera yakij uzhe peremagav francuziv z titulom Alternos tobto predstavnika vice korolya Andzhoj marno namagavsya primiriti rizni frakciyi ale znayuchi pro vidsutnist pidtrimki z boku Kalyari ta uryadu sprobuvav perekonati francuziv aneksuvati ostriv Viktor Amedej III buv rozbitij Napoleonom Bonapartom u 1796 roci Pributtya francuzkih vijsk u P yemont sprichinilo povstannya p yemontskih respublikanciv Pislya peremir ya v Kerasko 26 kvitnya 1796 Viktor Amedej III vtrativ svoyi volodinnya v P yemonti i nezabarom pislya cogo pomer Jogo nastupnikom stav sin Karl Emmanuyil IV Sardinskij cholovik Klotildi Francuzkoyi sestri pokijnogo Lyudovika XVI Na Sardiniyi Dzhovanni Mariya Andzhoj vtrativshi bud yaku nadiyu na zovnishnyu pidtrimku Franciyi pislya peremir ya v Cherasko sprobuvav sprovokuvati antifeodalne povstannya i zasnuvati Sardinsku respubliku ale buv pokinutij bilshistyu svoyih prihilnikiv pid Oristano oskilki korol prijnyav vimogi visunuti v 1794 roci Anzhuj zalishivshis bez prihilnikiv utik u Parizh Tron Kalyari ta francuzi v Turini 10 grudnya 1798 roku u Turini bulo zasnovana P yemontska respublika viznana francuzami yaki okupuvali misto Savojskij dim z usim dvorom shovalasya v Kalyari na Sardiniyi yakij perebuvav stoliceyu korolivstva do ostatochnoyi restituciyi teritoriyi korolivstva na materiku 20 chervnya 1799 avstro rosijski vijska znovu zahopili Turin i vidnovili na troni Karla Emmanuyila IV ale cherez rik francuzi znovu zajnyali Turin i stvorili Subalpijsku respubliku Cya respublika vipuskala moneti za desyatkovoyu sistemoyu prijnyatoyu dlya francuzkogo franka pochatku Latinskogo soyuzu valyutnogo soyuzu Zokrema na chest bitvi pid Marengo bula vipushena zolota moneta nominalom 20 frankiv 11 veresnya 1802 24 Friburga rik X Senat Franciyi prijnyav organichnij senatus konsult sho z yednuye departamenti Po Dora Marengo Seziya Stura i Tanaro z teritoriyeyu Francuzkoyi Respubliki Takim chinom P yemont buv priyednanij do Franciyi skasuvavshi Subalpijsku respubliku Restavraciya Za Parizkim dogovorom vid 30 travnya 1814 roku Savojskij dim bulo vidnovleno u svoyih pravah 4 sichnya 1815 roku v rezultati Videnskogo kongresu Genuya ta Liguriya buli priyednani do korolivstva shob stvoriti bufernu derzhavu zdatnu protistoyati Franciyi Karl Emmanuyil IV zriksya prestolu pislya smerti druzhini i pishov u monastir Jogo brat i nastupnik Viktor Emmanuyil I provodiv konservativnu politiku Vin buv zmushenij zrektisya prestolu pislya liberalnih revolyucijnih ruhiv 1821 roku sho poklali pochatok Risordzhimento na korist svogo brata Karla Feliksa Ostannij buv ne mensh konservativnim nizh jogo poperedniki vin pomer bez potomstva 1831 roku Korona perejshla do Savojsko Karinyanskoyi gilki v osobi liberala Karla Alberta yakij prijnyav konstituciyu Statut Alberta pislya povstannya 1848 roku U tomu zh roci Karl Albert vstupiv u zbrojnij konflikt iz Avstriyeyu Pislya deyakih pershih uspihiv vijna viyavilasya nespriyatlivoyu dlya Savojskogo domu i 23 bereznya 1849 roku Karl Albert buv zmushenij zrektisya prestolu na korist svogo sina Viktora Emmanuyila II yakij za dopomogoyu svogo prem yer ministra Kamillo Kavura prodovzhiv proces ob yednannya Italiyi u svoyih interesah Naselennya korolivstva v 1838 stanovilo 4 650 368 cholovik z yakih lishe 524 633 prozhivali na ostrovi Sardiniya Peretvorennya u Italijske korolivstvo Za pidtrimki Franciyi Napoleona III Savojsko Sardinske korolivstvo rozpochalo novu vijnu proti Avstriyi yaka privela u 1860 roci do ob yednannya Italijskogo korolivstva shlyahom priyednannya Milana Modeni Parmi Toskani Neapolya ta Siciliyi Umbriyi ta Marki tilki Veneciyi ta Rimu vse she ne vistachalo dlya povnogo ob yednannya krayini Priyednannya Neapolya ta Siciliyi bulo znachnoyu miroyu spravoyu ruk Ekspediciyi tisyachi organizovanoyi Dzhuzeppe Garibaldi yakij poryad z Kamillo Kavurom buv odnim iz velikih prihilnikiv yednosti Italiyi Vidmovivshis vid Turina yakij teper buv ostoron golovnih teritorij korolivstva Viktor Emmanuyil II pereviv svij dvir ta uryad u Florenciyi 1865 roku a 17 bereznya 1861 roku Sardinske korolivstvo ostatochno zminilo svoyu nazvu na Italijske korolivstvo Tilki Lacio z Rimom pid suverenitetom Papi ta zahistom francuzkih vijsk ta Veneto pid vladoyu Avstriyi ne priyednalisya do korolivstva U 1866 roci pislya porazki v avstro prusskij vijni Avstriya peredala Veneto Franciyi za Videnskim dogovorom yaka vidrazu zh postupilasya yiyi Italiyi pislya plebiscitu sered naselennya Padinnya Drugoyi francuzkoyi imperiyi v 1870 prizvelo do vidhodu francuzkih vijsk i zavoyuvannya Papskoyi derzhavi Italiyeyu pislya zahoplennya Rimu yakij potim stav stoliceyu Italijskogo korolivstva PrimitkiB MARAGONIS Annales pisani a 1004 1175 ed K PERTZ in MGH Scriptores 19 Hannoverae 1861 1963 pp 236 2 and Gli Annales Pisani di Bernardo Maragone a cura di M L GENTILE in Rerum Italicarum Scriptores n e VI 2 Bologna 1930 pp 4 7 1017 Fuit Mugietus reversus in Sardineam et cepit civitatem edificare ibi atque homines Sardos vivos in cruce murare Et tunc Pisani et Ianuenses illuc venere et ille propter pavorem eorum fugit in Africam Pisani vero et Ianuenses reversi sunt Turrim in quo insurrexerunt Ianuenses in Pisanos et Pisani vicerunt illos et eiecerunt eos de Sardinea C Zedda R Pinna La nascita dei giudicati proposta per lo scioglimento di un enigma storiografico su Archivio Storico Giuridico Sardo di Sassari vol n 12 2007 Dipartimento di Scienze Giuridiche dell Universita di Sassari F Pinna Le testimonianze archeologiche relative ai rapporti tra gli Arabi e la Sardegna nel medioevo in Rivista dell Istituto di storia dell Europa mediterranea Consiglio Nazionale delle Ricerche n 4 2010 Kyrie boh8e ioῦ doyloy soy Toyrkotoyrioy ἅrxwntos Sardinias kai ths doylhs soy Getit Archeological museum of Cagliari from Santa Sofia church in Villasor Antiquitas nostra primum Calarense iudicatum quod tunc erat caput tocius Sardinie armis subiugavit et regem Sardinie Musaitum nomine civitati Ianue captum adduxerunt quem per episcopum qui tunc Ianue erat aule sacri palatii in Alamanniam mandaverunt intimantes regnum illius nuper esse additum ditioni Romani imperii Oberti Cancellarii Annales p 71 Georg Heinrich a cura di MGH Scriptores Hannoverae 1863 XVIII pp 56 96 Cronica del califa Abd ar Rahman III an Nasir entre los anos 912 942 al Muqtabis V edicion a cura de P CHALMETA F CORRIENTE Madrid 1979 p 365 Tuesday August 24th 942 A D a messenger of the Lord of the island of Sardinia appeared at the gate of al Nasir asking for a treaty of peace and friendship With him were the merchants people Malfat known in al Andalus as from Amalfi with the whole range of their precious goods ingots of pure silver brocades etc transactions which drew gain and great benefits Constantini Porphyrogeneti De caerimoniis aulae Byzantinae in Patrologia cursus completus Series Graeca CXII Paris 1857 R CORONEO Scultura mediobizantina in Sardegna Nuoro Poliedro 2000 Roberto Coroneo Arte in Sardegna dal IV alla meta dell XI secolo edizioni AV Cagliari 2011 Ferrer Eduardo Blasco 1984 Storia Linguistica Della Sardegna pg 65 De Gruyter Sardinia Vandal and Byzantine rule Encyclopedia Britannica angl Procitovano 2 serpnya 2021 GIUDICATI in Enciclopedia Italiana www treccani it it IT Procitovano 2 serpnya 2021 Barisone Doria La senyoria no la tenim ne havem hauda ne del rey ne da regina e no som tenguts a rey ne a regina axi com eren los dits harons de Sicilia abans de la dita senyoria e domini obtenim per Madonna Elionor nostra muller che es jutgessa d Arborea e filla e succehidora per son pare per lo jutgat d Arborea la qual Casa d Arborea ha D anys que ha hauda senyioria en la present illa We had our lordship not from any king or queen and have not to be loyal to any king or queen as sicilian Barons because we had our lordship from Madonna Elionor our wife who is Lady Judge Juighissa in of Arborea daughter and successor of her father of the Judicate of Arborea and this House of Arborea has reigned for five hundreds years in this island Archivo de la Corona d Aragon Colleccion de documentos ineditos XLVIII Storia di Sardegna Pisa e Genova in guerra per il dominio La Nuova Sardegna it IT 10 listopada 2017 Procitovano 2 serpnya 2021 G Seche L incoronazione di Barisone Re di Sardegna in due fonti contemporanee gli Annales genovesi e gli Annales pisani in Rivista dell Istituto di storia dell Europa mediterranea Consiglio Nazionale delle Ricerche n 4 2010 Dino Punchu a cura di I Libri Iurium della Repubblica de Genova Ministero per i Beni Culturali e Ambientali Roma 1996 n 390 pag 334 Geronimo Zurita Los cinco libros postreros de la segunda parte de los Anales de la Corona d Aragon Oficino de Domingo de Portonaris y Ursono Zaragoza 1629 libro XVII pag 75 76 Casula 1994 s 303 304 Casula 1994 s 372 Dino Carpanetto Regno di Sardegna Royale Commission superieure des statistiques 1839 DzherelaManno Storia della Sardegna do 1773 Turin 1825 Mimant Hist de Sardaigne P 1825 Brofferio Storia di Piemonte Turin 1849 52 ego zhe Storia del parlamento subalpino Milan 1866 70 Cesare di Saluzzo Hist militaire de Piemomt 2 vid Turin 1859 61 Pinelli Storia militare de Piemonte Turin 1855 Ricotti Storia della monarchia piemontese Flor 1861 69 Bianchi Storia della monarcһia piemontese 1773 1861 Turin 1877 1885 Relazioni diplomatiche della monarchia di Savoia 1554 1814 Turin 1888 Beauchamp Hist de la revolution de Piemont Par 1821 23 Santa Rosa De la revolution piemontaise P 1822 Boggio La chiesa e lo stato in Piemonte Turin 1854 Manno e Promis Bibliografia storica degli stati della monarchia di Savoia Turin 1881 PosilannyaSardiniyi korolivstvo Universalnij slovnik enciklopediya 4 te vid K Teka 2006 Karta Sardinskogo korolivstva Mizhnarodni ugodi