Ма́ронітська це́рква (араб. الكنيسة الأنطاكية السريانية المارونية; лат. Ecclesia Syrorum Maronitarum, сир. ܥܕܬܐ ܣܘܪܝܝܬܐ ܡܪܘܢܝܬܐ ܕܐܢܛܝܘܟܝܐ) — східно-католицький патріархат sui juris, який знаходиться в повному євхаристійному спілкуванні з латинською церквою, так і з 22 іншими східно-католицькими церквами, утворюючи разом католицьку церкву. З 2011 року її очолює патріарх Бешара Бутрос аль-Раї, який знаходиться в місті Бкерке на північний схід від Бейруту, Ліван. Офіційно відома як Сирі́йська ма́ронітська це́рква Антіо́хії, вона є частиною сирійського християнства за літургією та спадщиною.
Сирійська маронітська церква Антіохії | ||||
---|---|---|---|---|
| ||||
![]() | ||||
Місце патріархату в Бкерке, Ліван | ||||
Засновники | Святий Марон | |||
Дата заснування | V століття | |||
Статус | Sui iuris | |||
У складі | Католицької церкви | |||
Самостійність проголошена | Пасхалієм II | |||
Самостійність визнана | 1100 | |||
Перший предстоятель | Маронітський патріарх Антіохії | |||
Чинний предстоятель | Бешар Бутрос Раї Кардинал, Патріарх Антіохії | |||
Центр | ||||
Основна юрисдикція | ![]() ![]() | |||
Юрисдикція для діаспори | | |||
Літургічна мова | арабська та сирійська | |||
Церковний календар | григоріанський | |||
Єпископів | 43 | |||
Парафій | 1011 | |||
Священиків | 1383 | |||
Вірних | 3,498,707 | |||
Офіційний сайт | bkerke.org.lb |
Заснування Маронітської церкви можна розділити на три періоди — з IV по VII століття. Рух конгрегації, де Сен-Марун з гір Тельця був натхненним лідером і святим покровителем, ознаменував перший період. Другий розпочався із заснування монастиря Святого Маруна на Оронті, побудованого після Халкедонського собору для захисту вчень собору. За давніми даними, цей монастир був описаний як «найбільший монастир» в регіоні Секунди в Сирії, навколо якого було понад 300 скитів. Після 518 року монастир де-факто керував багатьма парафіями в Прима-Сирії, Коул-Сирії та Фінікії. Третій період був тоді, коли Седе Ваканте прослідкував за ісламським завоюванням регіону, і єпископи монастиря Святого Маруна обрали Івана Марона патріархом близько 685 р. За традицією маронітів. Грецька православна церква Антіохії відновила свій патріархат у 751 р. Інші центри, що мають історичне значення, включають Кфархай, Яну, Мейфук і долину Кадіша.
Хоча сьогодні мароніти зменшились, мароніти залишаються однією з основних етно-релігійних груп в Лівані, з меншими меншинами маронітів у Сирії, Кіпрі, Ізраїлі та Йорданії. Через еміграцію з XIX століття близько двох третин з трьох мільйонів її членів розташовані за межами «Антіохійського хребта», де вони є частиною світової ліванської діаспори.
Назва церкви походить від імені її засновника Марона Ліванського — монаха, пустельника, учителя і чудотворця, який жив у другій половині IV століття в горах Таурус у Сирії, на території Антіохійського патріархату. Святий Марон залишив після себе маронітів — велике коло учнів і послідовників, які утворили компактну групу на базі монастиря Бейт-Марун.
Маронітська церква є другою (після УГКЦ й Сиро-малабарської церкви) східно-католицькою церквою за кількістю вірних.
Історія
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOW1MMll3TDFOMExsOU5ZWEp2Ymk1cWNHY3ZNakl3Y0hndFUzUXVYMDFoY205dUxtcHdadz09LmpwZw==.jpg)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODRMemcwTDBKeVlXUmZUbTl5ZEdobGNtNWZRbUZ6YVd4cFkyRXVhbkJuTHpJeU1IQjRMVUp5WVdSZlRtOXlkR2hsY201ZlFtRnphV3hwWTJFdWFuQm4uanBn.jpg)
Святий Марон, чернець IV століття, сучасник і друг святого Івана Золотоустого, виїхав з Антіохії до річки Оронт на території сучасної Сирії, щоб вести аскетичне життя, дотримуючись традицій Антонія Великого з пустелі та Пахомія. Багато його послідовників також вели монастирський спосіб життя.
Після смерті Марона в 410 р. його учні збудували монастир Бет-Марон в Апамеї (нинішній Калаат аль-Мадік). Це сформувало ядро Маронітської церкви. У 452 р., після Халкідонського собору, монастир розширив візантійський імператор Маркіян.
Маронітський рух дійшов до Лівану, коли перший учень св. Марона, Авраам Кіррзький, якого називали «апостолом Лівану», взявся навертати нехристиян, познайомивши їх із святим.
Мароніти підписалися на вірування Халкідонського собору в 451 р. монофізити Антіохії побили 350 ченців і спалили монастир, хоча пізніше Юстиніан I відновив стіни. Листування щодо цієї події принесло маронітам папське та православне визнання, на що вказує лист папи Римського Гормісдаса (514–523) від 10 лютого 518 р. Представники Бет-Марона брали участь у константинопольських соборах 536 і 553 років.
Спалах громадянської війни під час правління імператора Фоки спричинив заворушення в містах Сирії та Палестини та вторгнення перського царя Хосрова II. У 609 р. Антіохійський патріарх Анастасій II був убитий або рукою деяких солдатів, або місцевих жителів. Це залишило маронітів без вождя, що тривало через останню візантійсько-сасанідську війну 602–628 років.
Після війни імператор Іраклій пропагував нову христологічну доктрину, намагаючись об'єднати різні християнські церкви Сходу, які розділилися щодо прийняття Халкідонського собору. Ця доктрина, єдність волі Христа з Божою, була задумана як компроміс між прихильниками Халкідону, такими як мароніти, та противниками, такими як якобіти. Доктрина була схвалена Папою Гонорієм І, щоб відвоювати монофізитів, але незабаром виникли нові проблеми.
Натомість єдність Христової волі з Божою (міа-телітизм) була неправильно сприйнята як монотелітизм (що Христос і Бог мають лише одну волю), що викликало ще більші суперечки, і була оголошена єресью на Третьому Константинопольському соборі в 680–681 роках. Собор засудив і Гонорія, і Константинопольського патріарха Сергія І, але не згадав про маронітів.
Сучасні грецькі та арабські джерела неправдиво представляли міателітів-маронітів як тих, що відкинули третій собор і прийняли монотелітизм, і що міателіти насправді підтримували монотелітизм століттями, лише віддаляючись від нього під час хрестових походів, щоб уникнути того, щоб хрестоносці. Маронітська церква, однак, відкидає твердження, що мароніти коли-небудь були монотелітами або окремо від католицької церкви; і питання залишається предметом суперечок. Еліас Ель-Хайєк приписує велику плутанину Євтихію Олександрійському, в літописах якого є помилкові матеріали щодо ранньої маронітської церкви, яку тоді взяв Вільгельм Тірський та інші.
На початку періоду патріархів переслідування християн та арабізація регіону, включаючи знищення монастиря Святого Марона, змусили більшість маронітів переселитися в безплідні гори Лівану, особливо на північну територію. Вони створили закрите, сільське, ієрархічне товариство; відновив спілкування з папством під час хрестових походів; підтримував сирійську мову до XVIII століття, [потрібне цитування], але врешті-решт і перейшов до ліванської арабської як рідної мови. Вони здійснили багато літургійних реформ, [розпливчастих], особливо під час Ради Канубіна 1580 року, а Ліванська рада 1736 року — яка, здається, у багатьох частинах є латинізацією — отримала захист від монархії Франції для церкви та її громади. Вони організували монастир у 1696 р. Вони зіграли впливову роль на політичній арені Лівану, особливо після 1770 р., Коли династія Чехабів приєдналася до маронітської церкви. Цей вибір був важливим елементом створення Великого Лівану в 1920 р., який вчені широко розглядали як виконання бажання маронітів. Однак унаслідок масової еміграції та врешті-решт Ліванської громадянської війни (1975–1990) роль маронитів у Другій Ліванській Республіці зменшилася.
Перший маронітський патріарх
Антіохійський патріарх Анастасій II помер у 609 році, і Константинополь почав призначати низку титульних патріархів, які проживали в Константинополі. У 685 році мароніти обрали єпископа Батрона Іоанна Марона патріархом Антіохії та всього Сходу. Через нього пізніше мароніти претендували на повну апостольську спадщину через Антіохійський Патріарший Престол. У той час як православна ієрархія розглядала цю установу патріарха як узурпацію, Іван отримав схвалення Папи Сергія I і став першим маронітським патріархом найдавнішої церкви в християнстві.
У 687 р. в рамках домовленостей з Абд аль-Маліком ібн Марваном, візантійський імператор Юстиніан II направив з Ливану до Вірменії 12 000 християнських маронітів в обмін на значну плату і половину доходів Кіпру. Там вони були призвані як веслярі та морські піхотинці Візантійського флоту. Додаткові зусилля з переселення дозволили Юстиніану підсилити військово-морські сили, виснажені попередніми конфліктами. Мароніти намагалися зберегти свою автономію як проти імперської влади, так і проти арабських вторгнень з боку Дамаського халіфату.
Марон утвердився у віддаленій долині Кадіша в Лівані. У 694 р. Юстиніан направив війська проти маронітів у невдалій спробі захопити патріарха. Марон помер у 707 році в монастирі Святого Марона в Лівані. Близько 749 року громада маронитів у горах Лівану побудувала церкву Мар-Мама в Едені. Тим часом, потрапивши між візантійцями та арабами, монастир у Бет-Мароні намагався вижити.
Ісламське панування
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODJMelpqTDA1MWJtOW1UR1ZpWVc1dmJpNXFjR2N2TWpJd2NIZ3RUblZ1YjJaTVpXSmhibTl1TG1wd1p3PT0uanBn.jpg)
Після того, як вони потрапили під владу арабів після мусульманського завоювання Сирії (634–638), імміграція маронітів до Лівану, яка почалася деякий час раніше, зросла, посилюючись при аббасидському халіфі аль-Мамуні (813–33). Мароніти пережили поліпшення своїх стосунків з Візантійською імперією. Імператор Костянтин IV (правління 668–685) надавав безпосередню церковну, політичну та військову підтримку маронітам. Новий союз координував нищівні набіги на мусульманські сили, надаючи привітне полегшення обложеним християнам на всьому Близькому Сході.
У цей період в регіоні переважали аббасиди, які переслідували маронітів. Близько 1017 р. виникла нова мусульманська секта — друзи. У той час мароніти, як диммі, повинні були носити чорні шати і чорні тюрбани, і їм було заборонено кататися на конях.
Щоб усунути внутрішнє інакомислення, з 1289 по 1291 рік єгипетські війська мамелюків спустилися на гору Ліван, руйнуючи форти і монастирі.
Хрестові походи
Після завоювання мусульманами східного загальновизнаного християнства за межами Анатолії та Європи у VII столітті та після встановлення захищених ліній розмежування між ісламськими халіфами та візантійськими імператорами, 400 років від маронітів мало що чули. Захищені у своїх гірських твердинях, мароніти були знову відкриті в горах поблизу Триполі (Ліван), Раймоном Тулузьким, коли він завойовував Єрусалим у Великому хрестовому поході 1096–1099 років. Пізніше Раймонд повернувся в облогу Триполі (1102–1109) після завоювання Єрусалима в 1099 р., а згодом відносини між маронітами та європейським християнством були відновлені.
Мароніти допомагали хрестоносцям і підтверджували свою приналежність до Римського Святого Престолу в 1182 році. На згадку про їхнє спілкування маронітський патріарх Юсефф Аль Джирджисі отримав корону і посох, відзначаючи його патріаршу владу, від Папи Пасхаля II в 1100 року. В 1131 році маронітський патріарх Грегоріос Аль-Халаті отримав листи від папи Інокентія II, в яких папство визнало владу Антіохійського патріархату. Патріарх Єремія II Аль-Амшітті (1199–1230) став першим маронітським патріархом, який відвідав Рим, коли він відвідав Четвертий Латеранський собор у 1215 р. Антіохійський патріархат також був представлений на Феррарському соборі в 1438 р.
Петер Ганс Кольвенбах зазначає: «Цей контакт з латинською церквою збагатив інтелектуальний світ Європи в середні віки. Мароніти викладали східні мови та літературу в університетах Італії та Франції».
Османське панування
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWpMMk00TDAxaGNtOXVhWFJsWDIxdmJtdGZZVzVrWDNCcGJHZHlhVzF6SlRKRFgwMXZkVzUwWDB4bFltRnViMjR1YW5Cbkx6SXlNSEI0TFUxaGNtOXVhWFJsWDIxdmJtdGZZVzVrWDNCcGJHZHlhVzF6SlRKRFgwMXZkVzUwWDB4bFltRnViMjR1YW5Cbi5qcGc=.jpg)
В Османській імперії корінні концентровані релігійні громади мали справу переважно з адміністрацією провінцій. Офіційно мароніти повинні були платити податок за джидзю як немусульмани, але іноді ченці та духовенство звільнялися, оскільки їх вважали «бідними».
Фахр-аль-Дін II (1572—1635) — друзький принц і лідер емірату округу Шуф в мухафазі Ліван. Мароніт Абу Надір аль-Хазін був одним із його найвищих прихильників і служив ад'ютантом Фахр-аль-Діна. Фарес зазначає, що «еміри процвітали завдяки інтелектуальним навичкам і торговим талантам маронітів, тоді як християни здобували політичний захист, автономію та місцевого союзника проти постійно існуючої загрози прямого османського панування». У 1649 році патріарх Юханна аль-Суфрарі передав маронітів під захист Франції, і французи відкрили консульство в Бейруті.
Згодом хазінські шейхи посилили свою силу та вплив. У 1662 р. За посередництва місіонерів-єзуїтів Абу Навфал аль-Хазін був названий французьким консулом, незважаючи на скарги марсельських купців, що він не з Марселя. Церква процвітала під захистом і впливом хазінців, але за рахунок втручання у церковні справи, особливо церковні призначення, що хазінці розглядали як продовження свого політичного впливу.
У 1610 р. монахи-мароніти монастиря святого Антонія Коджайського імпортували одну з перших друкарських машин в арабомовному світі; однак ця преса друкується сирійською мовою, а не арабською. Пізніше монастирі Лівану стали ключовими гравцями в арабському Відродженні кінця XIX століття в результаті розробки арабської, а також сирійської друкованої графіки.
Бахір Чехав II був першим і останнім маронітським правителем емірату Гірський Ліван. Навернений із сунітського ісламу, його суперництво з лідером друзів Баширом Джумблатом спричинило напруженість між двома громадами. У війні 1822 року між Дамаском та Акко вони підтримували протилежні сторони.
Відносини між друзами та християнами характеризуються гармонією та співіснуванням, а дружні стосунки між двома групами переважають протягом історії, за винятком деяких періодів, включаючи громадянську війну на горі Ліван 1860 року. Навесні 1860 р. Між друзьким населенням та християнами-маронітами почалася війна. Османська влада в Лівані не змогла зупинити насильство, і воно поширилося на сусідню Сирію з різаниною багатьох християн. У Дамаску емір Абд-ель-Кадр захищав тамтешніх християн від мусульманських заворушників.
Французький імператор Наполеон III відчував себе зобов'язаним втрутитися від імені християн, незважаючи на спротив Лондона, який побоювався, що це призведе до більш широкої французької присутності на Близькому Сході. Після важких переговорів про отримання схвалення британського уряду Наполеон III направив французький контингент із семи тисяч чоловік на термін у півроку. Війська прибули до Бейруту в серпні 1860 р. і зайняли позиції в горах між християнською та мусульманською громадами. Потім він організував міжнародну конференцію в Парижі, де країна була під владою християнського губернатора, призначеного османським султаном, який відновив мир.
Французьке панування
Цей розділ потребує доповнення. (Січень 2021) |
Незалежний Ліван
Цей розділ потребує доповнення. (Січень 2021) |
Синод на горі Ліван (1736)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHdMekF3TDFOMFNtaHZiazFoY205dUxtcHdaeTh5TWpCd2VDMVRkRXBvYjI1TllYSnZiaTVxY0djPS5qcGc=.jpg)
Маронітський орієнталіст Джозеф Саймон Асемані головував як папський легат папи Климента XII. Синод розробив Канонічний кодекс для маронітської церкви і створив першу регулярну єпархіальну структуру. Собор у Лувейзі привів до більш ефективної церковної структури та до поступового звільнення від впливу маронітських сімей. Основним завданням було оголошено освіту. Спільними зусиллями церкви та французьких єзуїтів грамотність набула широкого поширення.
Латинізація
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODNMemMxTDBOb1lYSmlaV3d1YW5Cbkx6SXlNSEI0TFVOb1lYSmlaV3d1YW5Cbi5qcGc=.jpg)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWpMMk14TDFGdmVtaGhlV0V3TVRBM01qQXdNeTVxY0djdk1qSXdjSGd0VVc5NmFHRjVZVEF4TURjeU1EQXpMbXB3Wnc9PS5qcGc=.jpg)
Через тісніші зв'язки з католицькою церквою, маронітська церква є однією з найбільш латинізованих серед східно-католицьких церков, хоча були заходи щодо повернення до східних практик.
Контакти між монахами-маранітами та Римом датуються V століттям (потрібне цитування) і були відроджені під час хрестових походів. Мароніти познайомили зі східними церквами західні богослужбові практики, такі як вервиця та хресний шлях. Наприкінці XVI століття Папа Григорій XIII відправив єзуїтів до монастирів Лівану, щоб переконатись, що їх практика відповідає рішенням, прийнятим на Тридентському соборі. Маронітський коледж у Римі був заснований Григорієм XIII у 1584. Маронітський місал (Курбоно) був вперше надрукований між 1592 і 1594 рр. У Римі, хоча з меншою кількістю анафор. Поважну Анафору (Євхаристійну молитву) Шаррара, яку приписують святому Петру, було вилучено з пізніших видань.
Патріарх Стефан аль-Дувейі (1670—1704), (згодом проголошений «Слугою Божим»), зміг знайти золоту середину між реформаторами та консерваторами, а також оживив маронітську літургійну традицію.
Синод на горі Ліван намагався включити обидві традиції. Він формалізував багато латинських практик, що склалися, але також намагався зберегти давню маронітську літургійну традицію. Синод не санкціонував виключного використання римського ритуалу під час здійснення таїнства хрещення. Однак у східній традиції олію катехуменів священник благословляє під час обряду хрещення. Тепер це благословення було зарезервовано для Різдвяної меси у Великий четвер. Практикою, поширеною серед усіх східних церков, є спільне здійснення хрещення та першого причастя. Як і в латинському обряді, святе причастя слід приділяти лише тим, хто досяг розумного віку; священникам заборонялося причащати немовлят.
В «Orientale lumen», Апостольському листі до східних церков, виданому 2 травня 1995 р., Папа Римський Іван Павло ІІ цитує «Orientalium Ecclesiarum», Декрет Другого Ватиканського собору про східні католицькі церкви. Кілька разів підкреслювалося, що повний союз католицьких східних церков з римською церквою, який вже був досягнутий, не повинен означати зменшення усвідомлення власної справжності та оригінальності. Де б це не відбувалося, Другий Ватиканський собор закликав їх заново відкрити свою повну ідентичність, оскільки вони мають «право та обов'язок керувати собою відповідно до своїх унікальних дисциплін. Це гарантується давньою традицією і, як видається, більше підходить для звичаї своїх вірних і на благо їхніх душ».
Особисті зобов'язання кардинала Сфейра прискорили літургійні реформи у 1980-х і 1990-х. У 1992 році він опублікував новий Маронітний Імшал. Це являє собою спробу повернутися до початкової форми Антіохійської літургії, усунувши літургійну латинізацію минулих століть. Служба Слова була описана набагато збагаченішою, ніж у попередніх міссалах, і існує шість Анафор.
Патріарх Сфейр заявив, що Sacrosanctum concilium та римські літургійні зміни після II Ватикану стосуються маронітської церкви. Sancrosanctum Concilium говорить: «Серед цих принципів і норм є деякі, які можуть і повинні застосовуватися як до римського обряду, так і до всіх інших обрядів. Практичні норми, які слідують, однак, слід приймати як такі, що стосуються лише римського обряду за винятком тих, які за самою природою речей впливають і на інші обряди».
Організація
Патріархат Антіохії
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODBMelJoTDFOaGFXNTBYMFZzYVdwaGFGOU5ZWEp2Ym1sMFpWOURZWFJvWldSeVlXd2xNa05mUVd4bGNIQnZYeVV5T0RRbE1qa3VhbkJuTHpJNU1IQjRMVk5oYVc1MFgwVnNhV3BoYUY5TllYSnZibWwwWlY5RFlYUm9aV1J5WVd3bE1rTmZRV3hsY0hCdlh5VXlPRFFsTWprdWFuQm4uanBn.jpg)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWhMMkUzTDFCbGMyaHBkSFJoTkRZMFh5VXlPRlJvWlY5VExsTXVYMVJsWVdOb1pYSWxNamR6WDBWa2FYUnBiMjR0VkdobFgwaHZiSGxmUW1saWJHVmZMVjlRYkdGMFpWOVlTVWxKSlRJNUxtcHdaeTh5TWpCd2VDMVFaWE5vYVhSMFlUUTJORjhsTWpoVWFHVmZVeTVUTGw5VVpXRmphR1Z5SlRJM2MxOUZaR2wwYVc5dUxWUm9aVjlJYjJ4NVgwSnBZbXhsWHkxZlVHeGhkR1ZmV0VsSlNTVXlPUzVxY0djPS5qcGc=.jpg)
Главою Маронітської Церкви є Патріарх Антіохійський і Цілого Леванта, який обирається маронітськими єпископами і проживає в Бкерке, недалеко від Джунії, на північ від Бейруту. Влітку він проживає в місті Дімане на півночі.
Є ще чотири претенденти на патріаршу спадщину Антіохії:
- Двоє східних католицьких церков у повному спілкуванні з Папським Святим Престолом Риму:
- Патріарх Антіохійський та всього Сходу, Александрії та Єрусалиму Мелкітської греко-католицької церкви (візантійський обряд)
- Патріарх Антіохійський і всього Сходу сирійців Сирійської католицької церкви (Антіохійський обряд)
- Двоє православних:
- Східно-православна церква, грецький православний патріарх Антіохійського та всього Сходу, Антіохійська православна церква, у спілкуванні з Вселенським патріархом Константинополя
- Орієнтальне православ'я, Патріарх Антіохійський і всього Сходу, Верховний Глава Сирійської православної церкви.
Маронітським патріархом Антіохії і цілого Леванта з березня 2011 року є Бечара Бутрос Рахі. Коли новий Патріарх обирається та престолується, він просить церковного визнання Папою, підтримуючи таким чином спілкування зі Святим Престолом. Як східно-католицького патріарха, Патріарх зазвичай створюється кардиналом Папою в сані кардинала єпископа; однак він не отримує передмістя (див. декан), навіть нижче цих шести, але відомий за титулом патріархату своєї церкви sui iuris.
Кліричний безшлюбність суворо не вимагається для маронитських дияконів та священиків парафій за межами Північної Америки; ченці, однак, повинні залишатися безшлюбними, а також єпископи, яких зазвичай обирають з монастирів. Через тривале взаєморозуміння з їхніми латинськими колегами в Північній Америці, маронітські священики в цій області традиційно залишалися безшлюбними. Однак у лютому 2014 року Віссам Акікі був висвячений у сан священика єпископом А. Еліасом Зайданом з Маронітської єпархії США Ліванської Богоматері в Сент-Луїсі. Диякон Акікі є першим одруженим чоловіком, який був висвячений у священство маронітів у Північній Америці, і не очікується, що він виконає обітницю безшлюбности.
Діоцезії
Незважаючи на численні архієпископати, ніхто не є абстракцією митрополита, складеною Антіохійським патріархом, який має єдиного суфрагана (Джеббе — Сарба — Джунія) і, отже, церковну провінцію. У Латинській Америці дві маронітські єпархії є суфраганами латинських митрополитів.
Сучасний стан
На даний час церква складається з 13 єпархій у Лівані (, Баальбек, Ботріс, Бейрут, Джубейль, , Джунія, Сайда, , Триполі, Тір, Захла, Згарта), дві у Сирії (Латакія і Алеппо), дві на Кіпрі (Нікозія і ), по одній в Ізраїлю (Хайфа) та Єгипті (Каїр).
Єпархії Маронітської католицької церкви існують також в США (Бруклін та Лос-Анджелес), Канаді, Аргентині, Бразилії, Австралії та Європі.
Резиденція маронітського патріарха з 1790 року перебуває в місті Бкерке (недалеко від Бейрута).
Маронітський патріарх має власну духовну семінарію в Газирі і є також єпархіальна семінарія в Карм-Садді, біля Триполі. Богословську освіту ще можна одержати в Університеті Св. Духа в Каслику та Маронітському коледжі в Римі.
Чисельність
Зараз у світі налічується 3,198,600 маронітів.
- Ліван: 1,062,000
- Аргентина: 750,000
- Бразилія: 550,000
- США: 215,000
- Австралія: 160,000
- Мексика: 160,000
- Канада: 85,000
- Сирія: 52,100
- Франція: 52,000
- країни Африки: 40,000
- Венесуела: 25,000
- Кіпр: 10,500
- Палестина: 8,000
- ФРН: 5,400
- Велика Британія: 5,300
- Єгипет: 5,000
- інші країни : 13,300
Відомі мароніти
- Карлос Слім (Мексика) — відомий бізнесмен, найбагатша людина світу у 2011
- Майкл ДеБейкі (США) — всесвітньовідомий кардіохірург
- Маріо Кассар (США) — продюсер фільмів Рембо, Термінатор, Універсальний солдат та багатьох інших
- Маріо Загало (Бразилія) — тренер національної збірної Бразилії з футболу
- Рафка Петра Хобок Ар-Рейс — свята, покровителька сиріт і хворих
- Святий Шарбель — святий та чудотворець
Популяція
Населення маронітів у всьому світі точно не відоме, але, за оцінками Католицької асоціації добробуту Близького Сходу, воно оцінюється у понад 3 мільйони.
Згідно з офіційним сайтом маронітської церкви, в Лівані проживає приблизно 1 062 000 маронітів, де вони становлять до 22–23 відсотків населення. Населення сирійських маронітів становить 51 000, наслідуючи архієпархії Алеппо та Дамаск та єпархію Латакію. Маронітська громада, яка на Кіпрі проживає близько 10 000 життів, яка розмовляє кіпрською маронітською арабською. Помітна маронітська громада існує на півночі Ізраїлю (Галілея) чисельністю 7 504, відома своїми спробами збереження арамейської мови та арамейської етнічної ідентичности.
Діаспора
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHhMekZsTDFSbGJYQnNiMTlPZEhKaFgxTnlZVjlrWlY5Q1lXeDJZVzVsY21FdVgwRnNkR0Z5TG1wd1p5OHlNakJ3ZUMxVVpXMXdiRzlmVG5SeVlWOVRjbUZmWkdWZlFtRnNkbUZ1WlhKaExsOUJiSFJoY2k1cWNHYz0uanBn.jpg)
Імміграція вірних маранітів із Близького Сходу до США розпочалась у другій половині XIX століття. Коли вірні змогли отримати священника, громади створювались як парафії під юрисдикцією місцевих латинських єпископів. У січні 1966 р. Папа Павло VI заснував Маронітський апостольський екзархат для вірних маронитів США. Указом Священної Конгрегації східних церков єпископом Френсісом Мансуром Заєком було призначено першим екзархом. Престол у Детройті, штат Мічиган, із собором під патронатом Сен-Марона, був суфраганом Детройтської архієпархії. У 1971 році Папа Павло VI підняв Екзархат до статусу Єпархії з назвою Єпархія Святого Марона з Детройта. У 1977 році престол єпархії Святого Марона був перенесений в Бруклін, штат Нью-Йорк, з собором під патронатом Богоматері Ліванської. Назва Єпархії була змінена на Єпархія Святого Марона Бруклінського.
У 1994 році була створена Єпархія Богоматері Ліванської із собором у Лос-Анджелесі, штат Каліфорнія, під патронатом Богоматері Ліванської. Джон Джордж Чедід, допоміжний єпископ єпархії Св. Марона Брукліна, був висвячений на посаду першого єпископа Маронітської католицької єпархії Богоматері Ліванської в Лос-Анджелесі в соборі Богоматері Ліванської в Лос-Анджелесі, штат Каліфорнія, де він служив до досягнення ним обов'язкового пенсійного віку 80 років. У грудні 2000 р. Роберт Джозеф Шахін змінив Чедіда на посаді єпарха.
Дві єпархії в США опублікували власний «Перепис маронитів», призначений для оцінки чисельності маронітів у Сполучених Штатах. Багато з них були асимільовані до західного католицизму, не маронітських парафій чи священиків. «Перепис маранітів» був розроблений для виявлення цих маранітів.
Єпархії діють у Сан-Паулу в Бразилії, а також у Колумбії, Мексиці, Франції, Австралії, ПАР, Канаді та Аргентині.
Колишній президент Бразилії Мішель Темер, перший арабо-бразилець, який очолив країну, був сином двох маронитських католицьких іммігрантів-ліванців.
Історія ліванської громади в Південній Африці сягає кінця XIX століття, коли перші іммігранти прибули до Йоганнесбурга, найбільшого міста Трансваалю, приїхавши з Себеля, Месяри, Бешарре, Хадат Ель Джеббе, Магдуше та інших місць. Зафіксовано, що в 1896 році перші іммігранти-маронити та ліванці прибули до Дурбану, Кейптауна та Мозамбіку і зібралися навколо своїх місцевих католицьких церков.
Галерея
- Маронітська церква Святого Антонія в Назареті, Ізраїль.
- Статуя Діви Марії від церкви Богоматері Ліванської в Порто-Алегрі, Бразилія.
- Вежа Маронітського собору Богоматері Ліванської у Брукліні, Нью-Йорк, США.
- Маронітська церква Богоматері Високої у містечку Дейр-ель-Камар, Ліван.
- Маронітська церква Святого Антонія в Яффі.
- Загальний вигляд на долину Кадіша, четверте місце патріархату.
- Монастир Мар Ісая в долині Кадіша.
- Церква св. Луї Мароніта в Хайфі.
- Маронітська церква в переселеному селі Кафр Бірем, Ізраїль.
- Маронітська церква в Грінслоупі, штат Квінсленд, Австралія.
- Церква Святого Маруна в Міннеаполісі, штат Міннесота, США.
- Монастир Мар Ісайя в долині Кадіша.
- Усередині базиліки церкви Святого Марона в Буенос-Айрес.
- Церква Богоматері Ліванської у Сан-Паулу.
- Церква Святого Марона в Клівленді, штат Огайо, США.
- Літня резиденція Маронітського патріархату з 1832 року в містечку Діман, Ліван.
- Маронітський собор Святого Георгія в Бейруті, побудований єпископом Юсефом Аль-Дебсом.
- Святиня Богоматері Ліванської Харіси, відкрита 4 травня 1904 року.
Див. також
Посилання
- Мароніти // Українська Релігієзнавча Енциклопедія
- Мароніти [ 14 вересня 2020 у Wayback Machine.] // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Буенос-Айрес, 1960. — Т. 4, кн. VII : Літери Ле — Ме. — С. 922. — 1000 екз.
- Kościół Maronicki [ 24 серпня 2011 у Wayback Machine.]
- Congregation of the Lebanese Maronite Missionaries [ 27 липня 2011 у Wayback Machine.]
- [en]
Примітки
- (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 24 жовтня 2018. Процитовано 15 жовтня 2019.
{{}}
: Обслуговування CS1: Сторінки з текстом «archived copy» як значення параметру title () - History of the Maronites [ 26 квітня 2016 у Wayback Machine.], Maronite Heritage.com, 13 April 2016.
- Beggiani, Seely. . Eparchy of Saint Maron of Brooklyn. Архів оригіналу за 2 березня 2001. Процитовано 4 липня 2017.
- . Maronite-heritage.com. 3 січня 1994. Архів оригіналу за 14 липня 2011. Процитовано 3 січня 2015.
- . 1990. ISBN . Архів оригіналу за 22 січня 2021. Процитовано 10 січня 2021 — через books.google.com.
- ; The Christian Churches of the East
- Frendo, J. D. (1982). Who Killed Anastasius II?. The Jewish Quarterly Review. 72 (3): 202—204. doi:10.2307/1454219. JSTOR 1454219.
- . Архів оригіналу за 22 червня 2016. Процитовано 16 червня 2016.
- Bury, J.B., A History of the Later Roman Empire from Arcadius to Irene, Vol. II, MacMillan & Co., 1889, p. 321
- Treadgold, Warren T., Byzantium and Its Army, 284—1081, 1998, Stanford University Press, p. 72, ,
- Ostrogorsky, George, History of the Byzantine state, (Joan Hussey, trans.), 1957, Rutgers University Press, pp. 116—122,
- . www.stmaron.org. Архів оригіналу за 20 травня 2015.
- . www.stmaron.org (амер.). Архів оригіналу за 22 серпня 2017. Процитовано 18 серпня 2018.
- Johnston, William M. (4 грудня 2013). Encyclopedia of Monasticism. Routledge. ISBN — через Google Books.
- . www.maryourmother.net. Архів оригіналу за 18 квітня 2009. Процитовано 10 січня 2021.
- . Архів оригіналу за 12 квітня 2020. Процитовано 16 червня 2016.
- Wainwright, Geoffrey (23 березня 2006). The Oxford History of Christian Worship. Oxford University Press, USA. ISBN — через Google Books.
- Leeuwen, Richard Van (23 березня 1994). . BRILL. ISBN . Архів оригіналу за 21 січня 2021. Процитовано 10 січня 2021 — через Google Books.
- O'Mahony, Anthony; Loosley, Emma (16 грудня 2009). Eastern Christianity in the Modern Middle East. Routledge. ISBN — через Google Books.
- Moosa, 1986, с. 283.
- Hazran, Yusri (2013). The Druze Community and the Lebanese State: Between Confrontation and Reconciliation. Routledge. с. 32. ISBN .
the Druze had been able to live in harmony with the Christian
- Artzi, Pinḥas (1984). Confrontation and Coexistence. Bar-Ilan University Press. с. 166. ISBN .
.. Europeans who visited the area during this period related that the Druze "love the Christians more than the other believers," and that they "hate the Turks, the Muslims and the Arabs [Bedouin] with an intense hatred.
- CHURCHILL (1862). The Druzes and the Maronites. Montserrat Abbey Library. с. 25.
..the Druzes and Christians lived together in the most perfect harmony and good-will..
- Hobby (1985). Near East/South Asia Report. Foreign Broadcast Information Service. с. 53.
the Druzes and the Christians in the Shuf Mountains in the past lived in complete harmony..
- Fawaz, L.T. (1994). An Occasion for War: Civil Conflict in Lebanon and Damascus in 1860. University of California Press. ISBN . Процитовано 16 квітня 2015.
- Vocke, Harald (1978). . C. Hurst. с. 10. ISBN . Архів оригіналу за 22 січня 2021. Процитовано 10 січня 2021.
- Hakim, Carol (19 січня 2013). The Origins of the Lebanese National Idea: 1840–1920. University of California Press. ISBN — через Google Books.
- . www.stmaron.org. Архів оригіналу за 20 травня 2014.
- . www.vatican.va. Архів оригіналу за 21 лютого 2008.
- . National Catholic Reporter (англ.). 28 лютого 2014. Архів оригіналу за 5 березня 2016. Процитовано 18 серпня 2018.
- . Архів оригіналу за 14 липня 2011. Процитовано 18 березня 2011.
- Annuario Pontificio : The Eastern Catholic Churches 2008 [ 6 липня 2011 у Wayback Machine.]. Retrieved 25 January 2010.
- (PDF). 28 липня 2005. Архів оригіналу (PDF) за 26 листопада 2010. Процитовано 25 січня 2010.
- M. Ghosn, Maronite institutional development across Australia, Journal of the Australian Catholic Historical Society 31/2 (2010/11) [ 15 лютого 2017 у Wayback Machine.], 15-26.
- Annuario Pontificio : The Eastern Catholic Churches 2008 [ 6 липня 2011 у Wayback Machine.]. Retrieved 25 January 2010.
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Div takozh Katolicka cerkva Latinska cerkva Shidni katolicki cerkvi Katolicka cerkva v Livani ta Cerkva Antiohiyi Ma ronitska ce rkva arab الكنيسة الأنطاكية السريانية المارونية lat Ecclesia Syrorum Maronitarum sir ܥܕܬܐ ܣܘܪܝܝܬܐ ܡܪܘܢܝܬܐ ܕܐܢܛܝܘܟܝܐ shidno katolickij patriarhat sui juris yakij znahoditsya v povnomu yevharistijnomu spilkuvanni z latinskoyu cerkvoyu tak i z 22 inshimi shidno katolickimi cerkvami utvoryuyuchi razom katolicku cerkvu Z 2011 roku yiyi ocholyuye patriarh Beshara Butros al Rayi yakij znahoditsya v misti Bkerke na pivnichnij shid vid Bejrutu Livan Oficijno vidoma yak Siri jska ma ronitska ce rkva Antio hiyi vona ye chastinoyu sirijskogo hristiyanstva za liturgiyeyu ta spadshinoyu Sirijska maronitska cerkva Antiohiyi arab الكنيسة الأنطاكية السريانية المارونية lat Ecclesia Syrorum Maronitarum sir ܥܕܬܐ ܣܘܪܝܝܬܐ ܡܪܘܢܝܬܐ ܕܐܢܛܝܘܟܝܐ Misce patriarhatu v Bkerke LivanZasnovniki Svyatij MaronData zasnuvannya V stolittyaStatus Sui iurisU skladi Katolickoyi cerkviSamostijnist progoloshena Pashaliyem IISamostijnist viznana 1100Pershij predstoyatel Maronitskij patriarh AntiohiyiChinnij predstoyatel Beshar Butros Rayi Kardinal Patriarh AntiohiyiCentrOsnovna yurisdikciya Livan Siriya Kipr Yegipet Jordaniya Izrayil Palestina Sudan Pivdennij Sudan Kuvejt Saudivska Araviya Bahrejn OAE Yemen Oman i KatarYurisdikciya dlya diaspori SShA Meksika Braziliya Venesuela Kanada Kolumbiya Avstraliya Argentina Nigeriya Franciya Ekvador i PeruLiturgichna mova arabska ta sirijskaCerkovnij kalendar grigorianskijYepiskopiv 43Parafij 1011Svyashenikiv 1383Virnih 3 498 707Oficijnij sajt bkerke org lb Zasnuvannya Maronitskoyi cerkvi mozhna rozdiliti na tri periodi z IV po VII stolittya Ruh kongregaciyi de Sen Marun z gir Telcya buv nathnennim liderom i svyatim pokrovitelem oznamenuvav pershij period Drugij rozpochavsya iz zasnuvannya monastirya Svyatogo Maruna na Oronti pobudovanogo pislya Halkedonskogo soboru dlya zahistu vchen soboru Za davnimi danimi cej monastir buv opisanij yak najbilshij monastir v regioni Sekundi v Siriyi navkolo yakogo bulo ponad 300 skitiv Pislya 518 roku monastir de fakto keruvav bagatma parafiyami v Prima Siriyi Koul Siriyi ta Finikiyi Tretij period buv todi koli Sede Vakante proslidkuvav za islamskim zavoyuvannyam regionu i yepiskopi monastirya Svyatogo Maruna obrali Ivana Marona patriarhom blizko 685 r Za tradiciyeyu maronitiv Grecka pravoslavna cerkva Antiohiyi vidnovila svij patriarhat u 751 r Inshi centri sho mayut istorichne znachennya vklyuchayut Kfarhaj Yanu Mejfuk i dolinu Kadisha Hocha sogodni maroniti zmenshilis maroniti zalishayutsya odniyeyu z osnovnih etno religijnih grup v Livani z menshimi menshinami maronitiv u Siriyi Kipri Izrayili ta Jordaniyi Cherez emigraciyu z XIX stolittya blizko dvoh tretin z troh miljoniv yiyi chleniv roztashovani za mezhami Antiohijskogo hrebta de voni ye chastinoyu svitovoyi livanskoyi diaspori Nazva cerkvi pohodit vid imeni yiyi zasnovnika Marona Livanskogo monaha pustelnika uchitelya i chudotvorcya yakij zhiv u drugij polovini IV stolittya v gorah Taurus u Siriyi na teritoriyi Antiohijskogo patriarhatu Svyatij Maron zalishiv pislya sebe maronitiv velike kolo uchniv i poslidovnikiv yaki utvorili kompaktnu grupu na bazi monastirya Bejt Marun Maronitska cerkva ye drugoyu pislya UGKC j Siro malabarskoyi cerkvi shidno katolickoyu cerkvoyu za kilkistyu virnih IstoriyaRosijska pravoslavna ikona Svyatogo MaronaZalishki arki soboru Breda na pivnich vid Aleppo de bula prikriplena mogila Svyatogo Marona Svyatij Maron chernec IV stolittya suchasnik i drug svyatogo Ivana Zolotoustogo viyihav z Antiohiyi do richki Oront na teritoriyi suchasnoyi Siriyi shob vesti asketichne zhittya dotrimuyuchis tradicij Antoniya Velikogo z pusteli ta Pahomiya Bagato jogo poslidovnikiv takozh veli monastirskij sposib zhittya Pislya smerti Marona v 410 r jogo uchni zbuduvali monastir Bet Maron v Apameyi ninishnij Kalaat al Madik Ce sformuvalo yadro Maronitskoyi cerkvi U 452 r pislya Halkidonskogo soboru monastir rozshiriv vizantijskij imperator Markiyan Maronitskij ruh dijshov do Livanu koli pershij uchen sv Marona Avraam Kirrzkij yakogo nazivali apostolom Livanu vzyavsya navertati nehristiyan poznajomivshi yih iz svyatim Maroniti pidpisalisya na viruvannya Halkidonskogo soboru v 451 r monofiziti Antiohiyi pobili 350 chenciv i spalili monastir hocha piznishe Yustinian I vidnoviv stini Listuvannya shodo ciyeyi podiyi prineslo maronitam papske ta pravoslavne viznannya na sho vkazuye list papi Rimskogo Gormisdasa 514 523 vid 10 lyutogo 518 r Predstavniki Bet Marona brali uchast u konstantinopolskih soborah 536 i 553 rokiv Spalah gromadyanskoyi vijni pid chas pravlinnya imperatora Foki sprichiniv zavorushennya v mistah Siriyi ta Palestini ta vtorgnennya perskogo carya Hosrova II U 609 r Antiohijskij patriarh Anastasij II buv ubitij abo rukoyu deyakih soldativ abo miscevih zhiteliv Ce zalishilo maronitiv bez vozhdya sho trivalo cherez ostannyu vizantijsko sasanidsku vijnu 602 628 rokiv Pislya vijni imperator Iraklij propaguvav novu hristologichnu doktrinu namagayuchis ob yednati rizni hristiyanski cerkvi Shodu yaki rozdililisya shodo prijnyattya Halkidonskogo soboru Cya doktrina yednist voli Hrista z Bozhoyu bula zadumana yak kompromis mizh prihilnikami Halkidonu takimi yak maroniti ta protivnikami takimi yak yakobiti Doktrina bula shvalena Papoyu Gonoriyem I shob vidvoyuvati monofizitiv ale nezabarom vinikli novi problemi Natomist yednist Hristovoyi voli z Bozhoyu mia telitizm bula nepravilno sprijnyata yak monotelitizm sho Hristos i Bog mayut lishe odnu volyu sho viklikalo she bilshi superechki i bula ogoloshena yeresyu na Tretomu Konstantinopolskomu sobori v 680 681 rokah Sobor zasudiv i Gonoriya i Konstantinopolskogo patriarha Sergiya I ale ne zgadav pro maronitiv Suchasni grecki ta arabski dzherela nepravdivo predstavlyali miatelitiv maronitiv yak tih sho vidkinuli tretij sobor i prijnyali monotelitizm i sho miateliti naspravdi pidtrimuvali monotelitizm stolittyami lishe viddalyayuchis vid nogo pid chas hrestovih pohodiv shob uniknuti togo shob hrestonosci Maronitska cerkva odnak vidkidaye tverdzhennya sho maroniti koli nebud buli monotelitami abo okremo vid katolickoyi cerkvi i pitannya zalishayetsya predmetom superechok Elias El Hajyek pripisuye veliku plutaninu Yevtihiyu Oleksandrijskomu v litopisah yakogo ye pomilkovi materiali shodo rannoyi maronitskoyi cerkvi yaku todi vzyav Vilgelm Tirskij ta inshi Na pochatku periodu patriarhiv peresliduvannya hristiyan ta arabizaciya regionu vklyuchayuchi znishennya monastirya Svyatogo Marona zmusili bilshist maronitiv pereselitisya v bezplidni gori Livanu osoblivo na pivnichnu teritoriyu Voni stvorili zakrite silske iyerarhichne tovaristvo vidnoviv spilkuvannya z papstvom pid chas hrestovih pohodiv pidtrimuvav sirijsku movu do XVIII stolittya potribne cituvannya ale vreshti resht i perejshov do livanskoyi arabskoyi yak ridnoyi movi Voni zdijsnili bagato liturgijnih reform rozplivchastih osoblivo pid chas Radi Kanubina 1580 roku a Livanska rada 1736 roku yaka zdayetsya u bagatoh chastinah ye latinizaciyeyu otrimala zahist vid monarhiyi Franciyi dlya cerkvi ta yiyi gromadi Voni organizuvali monastir u 1696 r Voni zigrali vplivovu rol na politichnij areni Livanu osoblivo pislya 1770 r Koli dinastiya Chehabiv priyednalasya do maronitskoyi cerkvi Cej vibir buv vazhlivim elementom stvorennya Velikogo Livanu v 1920 r yakij vcheni shiroko rozglyadali yak vikonannya bazhannya maronitiv Odnak unaslidok masovoyi emigraciyi ta vreshti resht Livanskoyi gromadyanskoyi vijni 1975 1990 rol maronitiv u Drugij Livanskij Respublici zmenshilasya Pershij maronitskij patriarh Antiohijskij patriarh Anastasij II pomer u 609 roci i Konstantinopol pochav priznachati nizku titulnih patriarhiv yaki prozhivali v Konstantinopoli U 685 roci maroniti obrali yepiskopa Batrona Ioanna Marona patriarhom Antiohiyi ta vsogo Shodu Cherez nogo piznishe maroniti pretenduvali na povnu apostolsku spadshinu cherez Antiohijskij Patriarshij Prestol U toj chas yak pravoslavna iyerarhiya rozglyadala cyu ustanovu patriarha yak uzurpaciyu Ivan otrimav shvalennya Papi Sergiya I i stav pershim maronitskim patriarhom najdavnishoyi cerkvi v hristiyanstvi U 687 r v ramkah domovlenostej z Abd al Malikom ibn Marvanom vizantijskij imperator Yustinian II napraviv z Livanu do Virmeniyi 12 000 hristiyanskih maronitiv v obmin na znachnu platu i polovinu dohodiv Kipru Tam voni buli prizvani yak veslyari ta morski pihotinci Vizantijskogo flotu Dodatkovi zusillya z pereselennya dozvolili Yustinianu pidsiliti vijskovo morski sili visnazheni poperednimi konfliktami Maroniti namagalisya zberegti svoyu avtonomiyu yak proti imperskoyi vladi tak i proti arabskih vtorgnen z boku Damaskogo halifatu Maron utverdivsya u viddalenij dolini Kadisha v Livani U 694 r Yustinian napraviv vijska proti maronitiv u nevdalij sprobi zahopiti patriarha Maron pomer u 707 roci v monastiri Svyatogo Marona v Livani Blizko 749 roku gromada maronitiv u gorah Livanu pobuduvala cerkvu Mar Mama v Edeni Tim chasom potrapivshi mizh vizantijcyami ta arabami monastir u Bet Maroni namagavsya vizhiti Islamske panuvannya 1779 rik kartina monahini maronitki z gori Livan z korichnevim dzhilbabom blakitnoyu hustkoyu ta chornim hidzhabom Pislya togo yak voni potrapili pid vladu arabiv pislya musulmanskogo zavoyuvannya Siriyi 634 638 immigraciya maronitiv do Livanu yaka pochalasya deyakij chas ranishe zrosla posilyuyuchis pri abbasidskomu halifi al Mamuni 813 33 Maroniti perezhili polipshennya svoyih stosunkiv z Vizantijskoyu imperiyeyu Imperator Kostyantin IV pravlinnya 668 685 nadavav bezposerednyu cerkovnu politichnu ta vijskovu pidtrimku maronitam Novij soyuz koordinuvav nishivni nabigi na musulmanski sili nadayuchi privitne polegshennya oblozhenim hristiyanam na vsomu Blizkomu Shodi U cej period v regioni perevazhali abbasidi yaki peresliduvali maronitiv Blizko 1017 r vinikla nova musulmanska sekta druzi U toj chas maroniti yak dimmi povinni buli nositi chorni shati i chorni tyurbani i yim bulo zaboroneno katatisya na konyah Shob usunuti vnutrishnye inakomislennya z 1289 po 1291 rik yegipetski vijska mamelyukiv spustilisya na goru Livan rujnuyuchi forti i monastiri Hrestovi pohodi Pislya zavoyuvannya musulmanami shidnogo zagalnoviznanogo hristiyanstva za mezhami Anatoliyi ta Yevropi u VII stolitti ta pislya vstanovlennya zahishenih linij rozmezhuvannya mizh islamskimi halifami ta vizantijskimi imperatorami 400 rokiv vid maronitiv malo sho chuli Zahisheni u svoyih girskih tverdinyah maroniti buli znovu vidkriti v gorah poblizu Tripoli Livan Rajmonom Tuluzkim koli vin zavojovuvav Yerusalim u Velikomu hrestovomu pohodi 1096 1099 rokiv Piznishe Rajmond povernuvsya v oblogu Tripoli 1102 1109 pislya zavoyuvannya Yerusalima v 1099 r a zgodom vidnosini mizh maronitami ta yevropejskim hristiyanstvom buli vidnovleni Maroniti dopomagali hrestonoscyam i pidtverdzhuvali svoyu prinalezhnist do Rimskogo Svyatogo Prestolu v 1182 roci Na zgadku pro yihnye spilkuvannya maronitskij patriarh Yuseff Al Dzhirdzhisi otrimav koronu i posoh vidznachayuchi jogo patriarshu vladu vid Papi Pashalya II v 1100 roku V 1131 roci maronitskij patriarh Gregorios Al Halati otrimav listi vid papi Inokentiya II v yakih papstvo viznalo vladu Antiohijskogo patriarhatu Patriarh Yeremiya II Al Amshitti 1199 1230 stav pershim maronitskim patriarhom yakij vidvidav Rim koli vin vidvidav Chetvertij Lateranskij sobor u 1215 r Antiohijskij patriarhat takozh buv predstavlenij na Ferrarskomu sobori v 1438 r Peter Gans Kolvenbah zaznachaye Cej kontakt z latinskoyu cerkvoyu zbagativ intelektualnij svit Yevropi v seredni viki Maroniti vikladali shidni movi ta literaturu v universitetah Italiyi ta Franciyi Osmanske panuvannya Monanitskij chernec i palomniki gora Livan V Osmanskij imperiyi korinni koncentrovani religijni gromadi mali spravu perevazhno z administraciyeyu provincij Oficijno maroniti povinni buli platiti podatok za dzhidzyu yak nemusulmani ale inodi chenci ta duhovenstvo zvilnyalisya oskilki yih vvazhali bidnimi Fahr al Din II 1572 1635 druzkij princ i lider emiratu okrugu Shuf v muhafazi Livan Maronit Abu Nadir al Hazin buv odnim iz jogo najvishih prihilnikiv i sluzhiv ad yutantom Fahr al Dina Fares zaznachaye sho emiri procvitali zavdyaki intelektualnim navichkam i torgovim talantam maronitiv todi yak hristiyani zdobuvali politichnij zahist avtonomiyu ta miscevogo soyuznika proti postijno isnuyuchoyi zagrozi pryamogo osmanskogo panuvannya U 1649 roci patriarh Yuhanna al Sufrari peredav maronitiv pid zahist Franciyi i francuzi vidkrili konsulstvo v Bejruti Zgodom hazinski shejhi posilili svoyu silu ta vpliv U 1662 r Za poserednictva misioneriv yezuyitiv Abu Navfal al Hazin buv nazvanij francuzkim konsulom nezvazhayuchi na skargi marselskih kupciv sho vin ne z Marselya Cerkva procvitala pid zahistom i vplivom hazinciv ale za rahunok vtruchannya u cerkovni spravi osoblivo cerkovni priznachennya sho hazinci rozglyadali yak prodovzhennya svogo politichnogo vplivu U 1610 r monahi maroniti monastirya svyatogo Antoniya Kodzhajskogo importuvali odnu z pershih drukarskih mashin v arabomovnomu sviti odnak cya presa drukuyetsya sirijskoyu movoyu a ne arabskoyu Piznishe monastiri Livanu stali klyuchovimi gravcyami v arabskomu Vidrodzhenni kincya XIX stolittya v rezultati rozrobki arabskoyi a takozh sirijskoyi drukovanoyi grafiki Bahir Chehav II buv pershim i ostannim maronitskim pravitelem emiratu Girskij Livan Navernenij iz sunitskogo islamu jogo supernictvo z liderom druziv Bashirom Dzhumblatom sprichinilo napruzhenist mizh dvoma gromadami U vijni 1822 roku mizh Damaskom ta Akko voni pidtrimuvali protilezhni storoni Vidnosini mizh druzami ta hristiyanami harakterizuyutsya garmoniyeyu ta spivisnuvannyam a druzhni stosunki mizh dvoma grupami perevazhayut protyagom istoriyi za vinyatkom deyakih periodiv vklyuchayuchi gromadyansku vijnu na gori Livan 1860 roku Navesni 1860 r Mizh druzkim naselennyam ta hristiyanami maronitami pochalasya vijna Osmanska vlada v Livani ne zmogla zupiniti nasilstvo i vono poshirilosya na susidnyu Siriyu z rizaninoyu bagatoh hristiyan U Damasku emir Abd el Kadr zahishav tamteshnih hristiyan vid musulmanskih zavorushnikiv Francuzkij imperator Napoleon III vidchuvav sebe zobov yazanim vtrutitisya vid imeni hristiyan nezvazhayuchi na sprotiv Londona yakij poboyuvavsya sho ce prizvede do bilsh shirokoyi francuzkoyi prisutnosti na Blizkomu Shodi Pislya vazhkih peregovoriv pro otrimannya shvalennya britanskogo uryadu Napoleon III napraviv francuzkij kontingent iz semi tisyach cholovik na termin u pivroku Vijska pribuli do Bejrutu v serpni 1860 r i zajnyali poziciyi v gorah mizh hristiyanskoyu ta musulmanskoyu gromadami Potim vin organizuvav mizhnarodnu konferenciyu v Parizhi de krayina bula pid vladoyu hristiyanskogo gubernatora priznachenogo osmanskim sultanom yakij vidnoviv mir Francuzke panuvannya Cej rozdil potrebuye dopovnennya Sichen 2021 Nezalezhnij Livan Cej rozdil potrebuye dopovnennya Sichen 2021 Sinod na gori Livan 1736 Svyatij Ivan Maron pershij i 63 j patriarh pislya svyatogo Petra pisav pid ikonoyu jomu viddana slava Livanu Maronitskij oriyentalist Dzhozef Sajmon Asemani golovuvav yak papskij legat papi Klimenta XII Sinod rozrobiv Kanonichnij kodeks dlya maronitskoyi cerkvi i stvoriv pershu regulyarnu yeparhialnu strukturu Sobor u Luvejzi priviv do bilsh efektivnoyi cerkovnoyi strukturi ta do postupovogo zvilnennya vid vplivu maronitskih simej Osnovnim zavdannyam bulo ogolosheno osvitu Spilnimi zusillyami cerkvi ta francuzkih yezuyitiv gramotnist nabula shirokogo poshirennya Latinizaciya Svyatij Sharbel Monastir svyatogo Antoniya Kodzhajskogo v rajoni Zgarta Pivnichnij Livan Cherez tisnishi zv yazki z katolickoyu cerkvoyu maronitska cerkva ye odniyeyu z najbilsh latinizovanih sered shidno katolickih cerkov hocha buli zahodi shodo povernennya do shidnih praktik Kontakti mizh monahami maranitami ta Rimom datuyutsya V stolittyam potribne cituvannya i buli vidrodzheni pid chas hrestovih pohodiv Maroniti poznajomili zi shidnimi cerkvami zahidni bogosluzhbovi praktiki taki yak vervicya ta hresnij shlyah Naprikinci XVI stolittya Papa Grigorij XIII vidpraviv yezuyitiv do monastiriv Livanu shob perekonatis sho yih praktika vidpovidaye rishennyam prijnyatim na Tridentskomu sobori Maronitskij koledzh u Rimi buv zasnovanij Grigoriyem XIII u 1584 Maronitskij misal Kurbono buv vpershe nadrukovanij mizh 1592 i 1594 rr U Rimi hocha z menshoyu kilkistyu anafor Povazhnu Anaforu Yevharistijnu molitvu Sharrara yaku pripisuyut svyatomu Petru bulo vilucheno z piznishih vidan Patriarh Stefan al Duveji 1670 1704 zgodom progoloshenij Slugoyu Bozhim zmig znajti zolotu seredinu mizh reformatorami ta konservatorami a takozh ozhiviv maronitsku liturgijnu tradiciyu Sinod na gori Livan namagavsya vklyuchiti obidvi tradiciyi Vin formalizuvav bagato latinskih praktik sho sklalisya ale takozh namagavsya zberegti davnyu maronitsku liturgijnu tradiciyu Sinod ne sankcionuvav viklyuchnogo vikoristannya rimskogo ritualu pid chas zdijsnennya tayinstva hreshennya Odnak u shidnij tradiciyi oliyu katehumeniv svyashennik blagoslovlyaye pid chas obryadu hreshennya Teper ce blagoslovennya bulo zarezervovano dlya Rizdvyanoyi mesi u Velikij chetver Praktikoyu poshirenoyu sered usih shidnih cerkov ye spilne zdijsnennya hreshennya ta pershogo prichastya Yak i v latinskomu obryadi svyate prichastya slid pridilyati lishe tim hto dosyag rozumnogo viku svyashennikam zaboronyalosya prichashati nemovlyat V Orientale lumen Apostolskomu listi do shidnih cerkov vidanomu 2 travnya 1995 r Papa Rimskij Ivan Pavlo II cituye Orientalium Ecclesiarum Dekret Drugogo Vatikanskogo soboru pro shidni katolicki cerkvi Kilka raziv pidkreslyuvalosya sho povnij soyuz katolickih shidnih cerkov z rimskoyu cerkvoyu yakij vzhe buv dosyagnutij ne povinen oznachati zmenshennya usvidomlennya vlasnoyi spravzhnosti ta originalnosti De b ce ne vidbuvalosya Drugij Vatikanskij sobor zaklikav yih zanovo vidkriti svoyu povnu identichnist oskilki voni mayut pravo ta obov yazok keruvati soboyu vidpovidno do svoyih unikalnih disciplin Ce garantuyetsya davnoyu tradiciyeyu i yak vidayetsya bilshe pidhodit dlya zvichayi svoyih virnih i na blago yihnih dush Osobisti zobov yazannya kardinala Sfejra priskorili liturgijni reformi u 1980 h i 1990 h U 1992 roci vin opublikuvav novij Maronitnij Imshal Ce yavlyaye soboyu sprobu povernutisya do pochatkovoyi formi Antiohijskoyi liturgiyi usunuvshi liturgijnu latinizaciyu minulih stolit Sluzhba Slova bula opisana nabagato zbagachenishoyu nizh u poperednih missalah i isnuye shist Anafor Patriarh Sfejr zayaviv sho Sacrosanctum concilium ta rimski liturgijni zmini pislya II Vatikanu stosuyutsya maronitskoyi cerkvi Sancrosanctum Concilium govorit Sered cih principiv i norm ye deyaki yaki mozhut i povinni zastosovuvatisya yak do rimskogo obryadu tak i do vsih inshih obryadiv Praktichni normi yaki sliduyut odnak slid prijmati yak taki sho stosuyutsya lishe rimskogo obryadu za vinyatkom tih yaki za samoyu prirodoyu rechej vplivayut i na inshi obryadi OrganizaciyaPatriarhat Antiohiyi Maronitskij sobor Aleppo pobudovanij v 1872 roci na ploshi Farhat u centri yakogo znahoditsya statuya maronitskogo yepiskopa Germanosa Farhata yakij buv poetom i pismennikom u XVII stolitti Litnya rezidenciya patriarha Maronitskoyi katolickoyi cerkvi u misti Diman Peshitta ce standartna sirijska Bibliya yaku zokrema vikoristovuye Maronitska cerkva Ilyustraciya tekst Peshitti z Vihodu 13 14 16 stvorenij v Amidi 464 roku Glavoyu Maronitskoyi Cerkvi ye Patriarh Antiohijskij i Cilogo Levanta yakij obirayetsya maronitskimi yepiskopami i prozhivaye v Bkerke nedaleko vid Dzhuniyi na pivnich vid Bejrutu Vlitku vin prozhivaye v misti Dimane na pivnochi Ye she chotiri pretendenti na patriarshu spadshinu Antiohiyi Dvoye shidnih katolickih cerkov u povnomu spilkuvanni z Papskim Svyatim Prestolom Rimu Patriarh Antiohijskij ta vsogo Shodu Aleksandriyi ta Yerusalimu Melkitskoyi greko katolickoyi cerkvi vizantijskij obryad Patriarh Antiohijskij i vsogo Shodu sirijciv Sirijskoyi katolickoyi cerkvi Antiohijskij obryad Dvoye pravoslavnih Shidno pravoslavna cerkva greckij pravoslavnij patriarh Antiohijskogo ta vsogo Shodu Antiohijska pravoslavna cerkva u spilkuvanni z Vselenskim patriarhom Konstantinopolya Oriyentalne pravoslav ya Patriarh Antiohijskij i vsogo Shodu Verhovnij Glava Sirijskoyi pravoslavnoyi cerkvi Maronitskim patriarhom Antiohiyi i cilogo Levanta z bereznya 2011 roku ye Bechara Butros Rahi Koli novij Patriarh obirayetsya ta prestoluyetsya vin prosit cerkovnogo viznannya Papoyu pidtrimuyuchi takim chinom spilkuvannya zi Svyatim Prestolom Yak shidno katolickogo patriarha Patriarh zazvichaj stvoryuyetsya kardinalom Papoyu v sani kardinala yepiskopa odnak vin ne otrimuye peredmistya div dekan navit nizhche cih shesti ale vidomij za titulom patriarhatu svoyeyi cerkvi sui iuris Klirichnij bezshlyubnist suvoro ne vimagayetsya dlya maronitskih diyakoniv ta svyashenikiv parafij za mezhami Pivnichnoyi Ameriki chenci odnak povinni zalishatisya bezshlyubnimi a takozh yepiskopi yakih zazvichaj obirayut z monastiriv Cherez trivale vzayemorozuminnya z yihnimi latinskimi kolegami v Pivnichnij Americi maronitski svyasheniki v cij oblasti tradicijno zalishalisya bezshlyubnimi Odnak u lyutomu 2014 roku Vissam Akiki buv visvyachenij u san svyashenika yepiskopom A Eliasom Zajdanom z Maronitskoyi yeparhiyi SShA Livanskoyi Bogomateri v Sent Luyisi Diyakon Akiki ye pershim odruzhenim cholovikom yakij buv visvyachenij u svyashenstvo maronitiv u Pivnichnij Americi i ne ochikuyetsya sho vin vikonaye obitnicyu bezshlyubnosti Dioceziyi Nezvazhayuchi na chislenni arhiyepiskopati nihto ne ye abstrakciyeyu mitropolita skladenoyu Antiohijskim patriarhom yakij maye yedinogo sufragana Dzhebbe Sarba Dzhuniya i otzhe cerkovnu provinciyu U Latinskij Americi dvi maronitski yeparhiyi ye sufraganami latinskih mitropolitiv Suchasnij stanNa danij chas cerkva skladayetsya z 13 yeparhij u Livani Baalbek Botris Bejrut Dzhubejl Dzhuniya Sajda Tripoli Tir Zahla Zgarta dvi u Siriyi Latakiya i Aleppo dvi na Kipri Nikoziya i po odnij v Izrayilyu Hajfa ta Yegipti Kayir Yeparhiyi Maronitskoyi katolickoyi cerkvi isnuyut takozh v SShA Bruklin ta Los Andzheles Kanadi Argentini Braziliyi Avstraliyi ta Yevropi Rezidenciya maronitskogo patriarha z 1790 roku perebuvaye v misti Bkerke nedaleko vid Bejruta Maronitskij patriarh maye vlasnu duhovnu seminariyu v Gaziri i ye takozh yeparhialna seminariya v Karm Saddi bilya Tripoli Bogoslovsku osvitu she mozhna oderzhati v Universiteti Sv Duha v Kasliku ta Maronitskomu koledzhi v Rimi Chiselnist Zaraz u sviti nalichuyetsya 3 198 600 maronitiv Livan 1 062 000 Argentina 750 000 Braziliya 550 000 SShA 215 000 Avstraliya 160 000 Meksika 160 000 Kanada 85 000 Siriya 52 100 Franciya 52 000 krayini Afriki 40 000 Venesuela 25 000 Kipr 10 500 Palestina 8 000 FRN 5 400 Velika Britaniya 5 300 Yegipet 5 000 inshi krayini 13 300Vidomi maroniti Karlos Slim Meksika vidomij biznesmen najbagatsha lyudina svitu u 2011 Majkl DeBejki SShA vsesvitnovidomij kardiohirurg Mario Kassar SShA prodyuser filmiv Rembo Terminator Universalnij soldat ta bagatoh inshih Mario Zagalo Braziliya trener nacionalnoyi zbirnoyi Braziliyi z futbolu Rafka Petra Hobok Ar Rejs svyata pokrovitelka sirit i hvorih Svyatij Sharbel svyatij ta chudotvorecPopulyaciyaNaselennya maronitiv u vsomu sviti tochno ne vidome ale za ocinkami Katolickoyi asociaciyi dobrobutu Blizkogo Shodu vono ocinyuyetsya u ponad 3 miljoni Zgidno z oficijnim sajtom maronitskoyi cerkvi v Livani prozhivaye priblizno 1 062 000 maronitiv de voni stanovlyat do 22 23 vidsotkiv naselennya Naselennya sirijskih maronitiv stanovit 51 000 nasliduyuchi arhiyeparhiyi Aleppo ta Damask ta yeparhiyu Latakiyu Maronitska gromada yaka na Kipri prozhivaye blizko 10 000 zhittiv yaka rozmovlyaye kiprskoyu maronitskoyu arabskoyu Pomitna maronitska gromada isnuye na pivnochi Izrayilyu Galileya chiselnistyu 7 504 vidoma svoyimi sprobami zberezhennya aramejskoyi movi ta aramejskoyi etnichnoyi identichnosti Diaspora Maronitskij sobor Bogomateri Valvaneri v Mehiko Immigraciya virnih maranitiv iz Blizkogo Shodu do SShA rozpochalas u drugij polovini XIX stolittya Koli virni zmogli otrimati svyashennika gromadi stvoryuvalis yak parafiyi pid yurisdikciyeyu miscevih latinskih yepiskopiv U sichni 1966 r Papa Pavlo VI zasnuvav Maronitskij apostolskij ekzarhat dlya virnih maronitiv SShA Ukazom Svyashennoyi Kongregaciyi shidnih cerkov yepiskopom Frensisom Mansurom Zayekom bulo priznacheno pershim ekzarhom Prestol u Detrojti shtat Michigan iz soborom pid patronatom Sen Marona buv sufraganom Detrojtskoyi arhiyeparhiyi U 1971 roci Papa Pavlo VI pidnyav Ekzarhat do statusu Yeparhiyi z nazvoyu Yeparhiya Svyatogo Marona z Detrojta U 1977 roci prestol yeparhiyi Svyatogo Marona buv perenesenij v Bruklin shtat Nyu Jork z soborom pid patronatom Bogomateri Livanskoyi Nazva Yeparhiyi bula zminena na Yeparhiya Svyatogo Marona Bruklinskogo U 1994 roci bula stvorena Yeparhiya Bogomateri Livanskoyi iz soborom u Los Andzhelesi shtat Kaliforniya pid patronatom Bogomateri Livanskoyi Dzhon Dzhordzh Chedid dopomizhnij yepiskop yeparhiyi Sv Marona Bruklina buv visvyachenij na posadu pershogo yepiskopa Maronitskoyi katolickoyi yeparhiyi Bogomateri Livanskoyi v Los Andzhelesi v sobori Bogomateri Livanskoyi v Los Andzhelesi shtat Kaliforniya de vin sluzhiv do dosyagnennya nim obov yazkovogo pensijnogo viku 80 rokiv U grudni 2000 r Robert Dzhozef Shahin zminiv Chedida na posadi yeparha Dvi yeparhiyi v SShA opublikuvali vlasnij Perepis maronitiv priznachenij dlya ocinki chiselnosti maronitiv u Spoluchenih Shtatah Bagato z nih buli asimilovani do zahidnogo katolicizmu ne maronitskih parafij chi svyashenikiv Perepis maranitiv buv rozroblenij dlya viyavlennya cih maranitiv Yeparhiyi diyut u San Paulu v Braziliyi a takozh u Kolumbiyi Meksici Franciyi Avstraliyi PAR Kanadi ta Argentini Kolishnij prezident Braziliyi Mishel Temer pershij arabo brazilec yakij ocholiv krayinu buv sinom dvoh maronitskih katolickih immigrantiv livanciv Istoriya livanskoyi gromadi v Pivdennij Africi syagaye kincya XIX stolittya koli pershi immigranti pribuli do Jogannesburga najbilshogo mista Transvaalyu priyihavshi z Sebelya Mesyari Besharre Hadat El Dzhebbe Magdushe ta inshih misc Zafiksovano sho v 1896 roci pershi immigranti maroniti ta livanci pribuli do Durbanu Kejptauna ta Mozambiku i zibralisya navkolo svoyih miscevih katolickih cerkov GalereyaMaronitska cerkva Svyatogo Antoniya v Nazareti Izrayil Statuya Divi Mariyi vid cerkvi Bogomateri Livanskoyi v Porto Alegri Braziliya Vezha Maronitskogo soboru Bogomateri Livanskoyi u Bruklini Nyu Jork SShA Maronitska cerkva Bogomateri Visokoyi u mistechku Dejr el Kamar Livan Maronitska cerkva Svyatogo Antoniya v Yaffi Zagalnij viglyad na dolinu Kadisha chetverte misce patriarhatu Monastir Mar Isaya v dolini Kadisha Cerkva sv Luyi Maronita v Hajfi Maronitska cerkva v pereselenomu seli Kafr Birem Izrayil Maronitska cerkva v Grinsloupi shtat Kvinslend Avstraliya Cerkva Svyatogo Maruna v Minneapolisi shtat Minnesota SShA Monastir Mar Isajya v dolini Kadisha Useredini baziliki cerkvi Svyatogo Marona v Buenos Ajres Cerkva Bogomateri Livanskoyi u San Paulu Cerkva Svyatogo Marona v Klivlendi shtat Ogajo SShA Litnya rezidenciya Maronitskogo patriarhatu z 1832 roku v mistechku Diman Livan Maronitskij sobor Svyatogo Georgiya v Bejruti pobudovanij yepiskopom Yusefom Al Debsom Svyatinya Bogomateri Livanskoyi Harisi vidkrita 4 travnya 1904 roku Div takozhSirijska katolicka cerkva Siro malankarska katolicka cerkva Siro malabarska cerkva Haldejska katolicka cerkvaPosilannyaMaroniti Ukrayinska Religiyeznavcha Enciklopediya Maroniti 14 veresnya 2020 u Wayback Machine Ukrayinska mala enciklopediya 16 kn u 8 t prof Ye Onackij Buenos Ajres 1960 T 4 kn VII Literi Le Me S 922 1000 ekz Kosciol Maronicki 24 serpnya 2011 u Wayback Machine Congregation of the Lebanese Maronite Missionaries 27 lipnya 2011 u Wayback Machine en Primitki PDF Arhiv originalu PDF za 24 zhovtnya 2018 Procitovano 15 zhovtnya 2019 a href wiki D0 A8 D0 B0 D0 B1 D0 BB D0 BE D0 BD Cite web title Shablon Cite web cite web a Obslugovuvannya CS1 Storinki z tekstom archived copy yak znachennya parametru title posilannya History of the Maronites 26 kvitnya 2016 u Wayback Machine Maronite Heritage com 13 April 2016 Beggiani Seely Eparchy of Saint Maron of Brooklyn Arhiv originalu za 2 bereznya 2001 Procitovano 4 lipnya 2017 Maronite heritage com 3 sichnya 1994 Arhiv originalu za 14 lipnya 2011 Procitovano 3 sichnya 2015 1990 ISBN 9780888448095 Arhiv originalu za 22 sichnya 2021 Procitovano 10 sichnya 2021 cherez books google com The Christian Churches of the East Frendo J D 1982 Who Killed Anastasius II The Jewish Quarterly Review 72 3 202 204 doi 10 2307 1454219 JSTOR 1454219 Arhiv originalu za 22 chervnya 2016 Procitovano 16 chervnya 2016 Bury J B A History of the Later Roman Empire from Arcadius to Irene Vol II MacMillan amp Co 1889 p 321 Treadgold Warren T Byzantium and Its Army 284 1081 1998 Stanford University Press p 72 ISBN 0 8047 3163 2 Ostrogorsky George History of the Byzantine state Joan Hussey trans 1957 Rutgers University Press pp 116 122 ISBN 0 8135 0599 2 www stmaron org Arhiv originalu za 20 travnya 2015 www stmaron org amer Arhiv originalu za 22 serpnya 2017 Procitovano 18 serpnya 2018 Johnston William M 4 grudnya 2013 Encyclopedia of Monasticism Routledge ISBN 9781136787164 cherez Google Books www maryourmother net Arhiv originalu za 18 kvitnya 2009 Procitovano 10 sichnya 2021 Arhiv originalu za 12 kvitnya 2020 Procitovano 16 chervnya 2016 Wainwright Geoffrey 23 bereznya 2006 The Oxford History of Christian Worship Oxford University Press USA ISBN 9780195138863 cherez Google Books Leeuwen Richard Van 23 bereznya 1994 BRILL ISBN 9004099786 Arhiv originalu za 21 sichnya 2021 Procitovano 10 sichnya 2021 cherez Google Books O Mahony Anthony Loosley Emma 16 grudnya 2009 Eastern Christianity in the Modern Middle East Routledge ISBN 9781135193713 cherez Google Books Moosa 1986 s 283 Hazran Yusri 2013 The Druze Community and the Lebanese State Between Confrontation and Reconciliation Routledge s 32 ISBN 9781317931737 the Druze had been able to live in harmony with the Christian Artzi Pinḥas 1984 Confrontation and Coexistence Bar Ilan University Press s 166 ISBN 9789652260499 Europeans who visited the area during this period related that the Druze love the Christians more than the other believers and that they hate the Turks the Muslims and the Arabs Bedouin with an intense hatred CHURCHILL 1862 The Druzes and the Maronites Montserrat Abbey Library s 25 the Druzes and Christians lived together in the most perfect harmony and good will Hobby 1985 Near East South Asia Report Foreign Broadcast Information Service s 53 the Druzes and the Christians in the Shuf Mountains in the past lived in complete harmony Fawaz L T 1994 An Occasion for War Civil Conflict in Lebanon and Damascus in 1860 University of California Press ISBN 9780520087828 Procitovano 16 kvitnya 2015 Vocke Harald 1978 C Hurst s 10 ISBN 0 903983 92 3 Arhiv originalu za 22 sichnya 2021 Procitovano 10 sichnya 2021 Hakim Carol 19 sichnya 2013 The Origins of the Lebanese National Idea 1840 1920 University of California Press ISBN 9780520954717 cherez Google Books www stmaron org Arhiv originalu za 20 travnya 2014 www vatican va Arhiv originalu za 21 lyutogo 2008 National Catholic Reporter angl 28 lyutogo 2014 Arhiv originalu za 5 bereznya 2016 Procitovano 18 serpnya 2018 Arhiv originalu za 14 lipnya 2011 Procitovano 18 bereznya 2011 Annuario Pontificio The Eastern Catholic Churches 2008 6 lipnya 2011 u Wayback Machine Retrieved 25 January 2010 PDF 28 lipnya 2005 Arhiv originalu PDF za 26 listopada 2010 Procitovano 25 sichnya 2010 M Ghosn Maronite institutional development across Australia Journal of the Australian Catholic Historical Society 31 2 2010 11 15 lyutogo 2017 u Wayback Machine 15 26 Annuario Pontificio The Eastern Catholic Churches 2008 6 lipnya 2011 u Wayback Machine Retrieved 25 January 2010