Задуна́йська Січ, Дунавецька Січ — козацьке військове формування на території Османської імперії XVIII—XIX століть. Виникло в нижній течії Дунаю після зруйнування російськими імператорськими військами Нової Січі й ліквідації Війська Запорозького Низового у червні 1775 року. Запорожці оселилися спочатку на лівому березі, а потім османська адміністрація переселила їх на правий берег.
Задунайське козацьке військо | |
---|---|
![]() Печатка Задунайського козацького війська з початку XIX ст. | |
На службі | 1775—1828 |
Країни | ![]() |
Належність | запорозькі козаки |
Тип | Іррегулярне формування |
Чисельність | 5-12 тис. |
Війни/битви | Російсько-турецька війна (1787—1792) Російсько-турецька війна (1806—1812) Дунайська міжкозацька війна Грецька революція Російсько-турецька війна (1828—1829) |
Командування | |
Визначні командувачі | Самійло Калниболоцький Йосип Гладкий |
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODFMelUwTDFObGNtZHBlVjlXWVhONWJHdHBkbk5yYVhrdFgwTnZjM05oWTJ0ZlJIVnVZV2t1YW5Cbkx6STFNSEI0TFZObGNtZHBlVjlXWVhONWJHdHBkbk5yYVhrdFgwTnZjM05oWTJ0ZlJIVnVZV2t1YW5Cbi5qcGc=.jpg)
Устрій
Задунайці зберігали звичаї і устрій Запоріжжя. Найвищим органом була військова рада, яка обирала кошову старшину — кошового отамана, військового суддю, писаря, осавула. До кошової старшини належав і товмач-драгоман (перекладач). У військовій раді могли брати участь усі козаки. Козаки займались рибальством, мисливством, скотарством і хліборобством. На Січі існувала січова школа і бібліотека, де зберігалась література духовного та історичного змісту. На З. С. часто втікали селяни і козаки з України, які рятувались від посилення національного і соціального гніту.
Утворення
Дунайське гирло давно використовувалося запорожцями у часи Нової Січі для таборування, гартування, полювання, що сучасною мовою характеризується терміном «військова база». Такий статус протекторату Кримського ханства був наданий за Константинопольським трактатом 1712 року до Білгородського трактату 1739 року, що значив неприналежність земель, на яких оселилося Запорозьке козацтво ні до Російської імперії, ні до Османської імперії.
Після виголошення ультиматуму імператриці про скасування Січі, коли Калнишевський з козаками думали як реагувати на нього, старшини Андрій Лях і Бахмет і 50 козаків поза спиною кошового відпросилися порибалити на Інгулі, що було добрим приводом щоб відпустити їх з осади Січі. Проте число запорожців зросло до 5 тис.
Увесь край, що року 1775 посіли запорожці, був дуже спустошений під час останньої війни, а татари з нього або повтікали за Дунай, або передалися на російську сторону і були загнані у Ногайські та Кубанські степи. Через те запорожцям було тепер тут велике привілля. Чутка про те привілля хутко досягла Запоріжжя й України, бо запорожці, рибалячи по Бугові, мали щоденні зносини зі своїми товаришами, котрі служили у російських полках на російській стороні Бугу. Тому за Буг посунули втікачі вже невеликими купками й поодинці, як із Запоріжжя, так і з України, рятуючись од панщини. Декому щастило рятуватись сюди навіть з жінками та дітьми, і вони осідали тут на вільних землях, будуючи собі землянки й хати.
Щодня за Бугом кількість утікачів з України збільшувалась, і вже через рік в Османській імперії їх було близько 7000 душ. Козаки невеликими групами суходолом і водними шляхами добиралися в дунайські гирла, у пониззя Дністра, на Березань, Тилігул, в Очаківську округу, в Буджак.
У 1777 році Османська імперія, скориставшись складним становищем Кримського ханства, повернула під свій контроль землі по чорноморському узбережжю від Бугу до Дунаю. Так запорозькі козаки опинилися під османською юрисдикцією. 30 серпня 1778 року вони при дворі очаківського паші вже були прийняті в османське підданство і присягнули на вірність султану Османської імперії. Для поселення запорожцям були надані землі в пониззі Дністра в Кучурганах, а для несення військової служби — озброєння та коні.
Депутація з 40 осіб (38 від куренів, кошовий й писар) відбула року на домовини з султаном у Стамбул з-під Акермана. Запорожцям султан забезпечив їх військовий устрій, віру, одежу й волю і дав під Січ острів Святого Юрія з гирлами Дунаю — Сулинським та Катирлезьким (Георгіївським), і степ на південній притоці Дунаю, Дунайці, біля лиману Разима. Опріч того, запорожцям дозволено було вільно рибалити, полювати і навіть оселятися зимівниками й слободами по всіх річках та лиманах од Очакова до Дунаю. Кошовому отаманові надані були права двобунчужного паші, а Військові Запорозькому, або, як його прозвали османи, Війську Буткальських козаків, були надані військові клейноди: булава, бунчук з двома хвостами, та корогва, на котрій з одного боку на білому полі був золотий хрест, а з другого — на чорному полі срібний місяць. Та корогва була посвячена Цареградським патріархом. Кошовому отаманові султан окремо подарував короткого ятагана у золотих піхвах, цяцькованих самоцвітами, котрий мусив переходити од кошового до кошового, і таким чином теж увійшов у склад військових клейнодів під назвою «Топуз».
З свого боку запорозькі депутати присягнули султанові — вірно йому служити на морі й суходолі проти його ворогів і слухатись Силістрійського пашу. На початок запорожцям було доручено держати кордони по російській межі — понад річкою Бугом.
Потік Запорозького козацтва в межі кримської держави продовжувався декілька років і досяг свого апогею в 1777—1778 роках. Року 1778 між Бугом та Дунаєм їх рахували на 4000 та за Дунаєм не менше того. А за свідченнями очаківського паші, якому в цей час підлягали козаки, їх було на кінець 1778 року вже 12000 осіб. Османська сторона Бугу стала мрією всього поневоленого кріпацтвом українського люду і почала зватись стороною, де не було панщини. Може, одному з сотні втікачів щастило перебратись за Буг, останні ж ловилися й були тяжко катовані за втечу, але це не перешкоджало їм тікати знову.
За дозволом султана запорожці розійшлися з-під Акермана ватагами понад своєю одвічною річкою Бугом рибалити з західного її берега. Запорожці осіли своїми паланками біля Хаджибейського та Тилігульського лиманів, а запорожці на чайках осідали на острові Березані, недалеко від Очакова та на пересипу Хаджибейського лиману, де тепер район Одеси — Пересип.
Потьомкін намагався заохотити запорожців перейти до російських полків, проте задунайці не йшли. Російський уряд вимагав від султана повернути російських підданих, на що султан сказав, що відпустить, хто сам хоче піти. Ніхто не пішов.
Частина козаків звернулася до австрійського імператора з проханням дозволити жити в його володіннях. Такий дозвіл козаки отримали. У 1785 році 8 тисяч колишніх запорожців перейшли на землі в провінцію Банат, на береги річки Тиси в її нижній частині (нині — це територія Сербії), ставши австрійськими підданими. Так виникла Банатська Січ.
Відхід з гирла Дністра за Дунай
10 березня 1779 року між Російською та Османською імперіями була підписана Айнали-Кавакська конвенція, за якою Османська імперія зобов'язувалася не чинити перешкод запорожцями, які побажають повернутися на батьківщину і переселити подалі від російських кордонів тих, хто відмовиться перейти до російської держави. Тим російський уряд вимагав усунути запорожців від Бугу, нащо султан наказав запорожцям перебувати на Січі у гирлі Дунаю. Запорожці завжди господарювали на вольниці з чого й жили, а в Січі перебувало десь їх десята частина.
За фірманом османського султана запорозька старшина мала оселитися в Адріанополі, а рядове козацтво — у Румелії малими групами. Переселення почалося в серпні 1779 року. Проте здійснити переселення Запорозького козацтва до Румелії остаточно не вдалося у чому не були зацікавлені ні запорожці, ні Османська держава.
Російсько-турецька війна 1787—1791 років
Напередодні Російсько-турецької війни 1787—1791 років запорозькі козаки були скупчені в дунайських гирлах де був закладений Кіш у Катирлезі в гирлі Дунаю. Катирлезька Січ є першою традиційною Січчю після Нової.
Дунайські козаки брали участь у військових діях, стояли залогою у фортеці острові Березань, перебували у складу Очаківського гарнізону. Козацька гребна флотилія із задунайців брала участь у Кінбурнзькій операції османського війська. Османське командування засилало задунайських козаків у тил для шпіонажу про дислокацію російських частин. Османські запорожці завдавали росіянам великої шкоди.
Війна закінчилася Ясським мирним договором, за яким до Росії відійшла територія між Південним Бугом і Дністром, включаючи Очаків. Османська імперія змушена була визнати приєднання Криму до Російської імперії, а також встановлення кордону по річці Кубані.
Війна з некрасівцями
Див. також: Дунайська міжкозацька війна
Змушені перебувати у Дунайській Січі, запорожці зустріли вороже ставлення зі сторони інших вигнанців — липован і донських козаків-некрасівців, що вже зайняли найкращі землі з осідком у Верхньому Дунавці. Відносини швидко загострилися через суперечки про територію лову риби, головного джерела харчування у тих місцях.
Бажання запорожців селитися близько до дунайських гирл було пов'язане з рядом причин. Перш за все, там були найкращі води для рибальства; по-друге, туди легше було потрапляти втікачам з України й Чорномор'я, по-третє, на південь від дунайських гирл лежав добрий степ, де могли б випасатися коні й худоба; й, нарешті, запорозькі козаки вважали, що мають право дунайські гирла, будучи впевненими, що султан нібито ще 1776-го року подарував їх саме їм.
У 1794 році некрасівці напали на запорожців і спалили Катирлез, після чого запорожцям, що вижили, видали нову землю вище на Дунаї, на Брайлівському Острові (за іншими даними - в Сейменах, де заснували другу, Сейменську Січ). Нові місця щодо лову сильно поступалися колишнім, і в 1796 році група з 500 козаків разом з кошовим Помелом втекли до Росії.
У 1800 році на Балканах почався заколот Османа Пазвантогли, який обіцяв ширшу автономію некрасівцям за підтримку. Побачивши можливість помститися своїм кривдникам, запорожці взяли сторону султана Селіма ІІІ. Обидві козацькі групи зазнали великих втрат, але у 1803 році заколот був придушений і браїлівський назір дозволив запорожцям повернутися до Катирлезу. Однак переможені некрасівці також знайшли підтримку ізмаїльського коменданта Пехлеваногли, і в 1805 повторно спалили Катирлез. Вцілілим запорожцям довелося тікати до Браїли.
Відчувши в собі достатньо військової могутності завдяки приходу старих січовиків з Цісарщини, запорожці вирішили вибити з гирла Дунаю некрасовських козаків і осісти на їхньому місці.
Зважившись на те рішуче діло, енергійний запорозький кошовий Самійло Калниболоцький поїхав до османських пашів у Тульчу, Сулин та Бабадаг і почав їм доводити права запорожців на дунайські гирла, а коли ті з ним не сперечались та обіцяли не втручатись у сварку запорожців з некрасівцями, то отаман в 1811 році рушив із частиною війська із Сеймен у Кілійське гирло Дунаю, виганяючи берегами всіх липован з їхніх осель. У Вилкові він долучив до себе запорожців, які перебували там на рибальстві, й разом із ними поплив Чорним морем до Портиці — протоки, що сполучає з морем лиман Разін. Тут передній відділ Запорозького Війська зустрів озброєний опір із боку некрасівців і був змушений навіть одбиватись од них у засіках.
Але коли на поміч прибуло головне Запорозьке Військо, то некрасівці були відбиті; запорожці ж попливли лиманом до липованського села Сарикіой. Тут некрасівці уже не змагались, а відступили до головного свого поселення Дунавця. Лишивши частину козаків у Сарикіої, Калниболоцький перейшов із рештою (певно, знову-таки, морем та Дунаєм) у Тульчу і вчинив там таку різанину всім липованам, що згадки про неї досі живі на Дунаї. Але головні сили некрасівців ще не були розбиті й завзято змагались. Весь 1812 рік між ними та запорожцями точилася дрібна війна по всіх дунайських гирлах, і, нарешті, наприкінці того ж року козаки, покинувши Сеймени, рушили всім кошем униз до моря, але недоїхавши, мусили зазимувати в Ісакчі на Дунаї, бо несподівані ранні морози скували Дунай кригою. Весною 1813 року запорожці попливли далі в Георгіївське гирло й стали кошем на його усті в Катирлезі.
Надзвичайно впертий опір некрасівців у попередні роки під час оборони свого обгородженого окопами й засіками Дунавця і всього високого степового кряжу, обмеженого з півночі Георгіївським гирлом Дунаю, зі сходу річкою Дунайцем і з півдня — лиманом Разіним, неначе змусили запорожців зректися думки про захоплення Дунавця, бо вони побудували у Катирлезі курені й навіть вивели по вікна рублену з квадрового дерева церкву, як і на Підпільній, але високі води в Дунаї, що мало не заливали коша, і, головним чином, брак побіля Катирлезу степу, змусили запорожців знову добиватися свого.
Того ж літа вони пішли війною на некрасівців, розкиданих від Тульчі до Дунавця. Змагання колишніх спільників — козаків запорозьких та донських — було надзвичайно вперте й криваве. Іноді донці вистежували валку запорожців і, напавши на неї, вирізували всіх до ноги; зате коли запорожці вдиралися в якусь липованську слободу, то не лишали живими не то що козаків, а й ні жінок, ні дітей.
Лютість запорожців під час війни ще збільшилась після того, коли донці, піймавши одного із найзавзятіших запорозьких розбишак, козака Притику, розіп'яли його на кількох дошках і пустили так пливти по Дунаю. Запорожці знайшли Притику біля моря вже мертвого й дали клятву не милувати жодного липована.
Османській уряд зовсім спокійно дивився на боротьбу некрасівців та запорожців. Запорожцям він нібито казав: «Маєте силу, то бийте й вигоньте липованів»; некрасівцям же на їхні скарги відповідав: «Маєте силу, то не пускайте запорожців, а не маєте, то просіть собі в султана іншої землі».
Між тим, наприкінці російсько-турецької війни некрасівці були помилувані указом Олександра I від 25 липня 1811 року, і деяка (менша) їх частина залишила Дунай та повернулася до Росії.
Два роки тривала війна запорожців із некрасівцями, і врешті 1814 року козаки взяли штурмом некрасівську столицю Дунавець, на місці якої (нині це Верхній Дунавець в Румунії) збудували третю і останню Дунавецьку Січ.
Уцілілі некрасівці втекли в Бабадаг, а звідтіля османський уряд переселив їх на Балкани (Енос) та до Малої Азії (Майнос).
Кінець Дунайської Січі
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWtMMlEyTDBObGJXVjBaWEo1WDJsdVgwaHNlV0p2YTJWZk1UQXVhbkJuTHpJeU1IQjRMVU5sYldWMFpYSjVYMmx1WDBoc2VXSnZhMlZmTVRBdWFuQm4uanBn.jpg)
Наближення Російсько-турецької війни 1806-1812 викликало розкол у Задунайській Січі. Кошові Трохим Гайбадура та Іван Губа зібрали дві групи та прийняли російське підданство, за наказом Олександра I від 20 січня 1807 року з них сформували нове Усть-Буджацьке Козаче Військо. Нове військо проіснувало лише п'ять місяців, оскільки сусідні поміщики України та Молдови часто скаржилися на те, що їхні кріпаки втекли до Кілії та Галацу, де базувалося військо. 20 червня 1807 р. військо у 1387 козаків скасували, з них близько 500 переселили на Кубань. Але цей вчинок не зіграв на користь Росії, тому що дунайські козаки, що залишилися, пошкодували про своє прагнення піти слідом за Гайбадурою.
Після війни Задунайська Січ проживала у відносно мирних умовах. У цей час вона досягла найбільшого успіху і налічувала від 10 до 15 тисяч людей, проте вона вже сильно відрізнялася від колишньої Запорізької Січі. Збереглася колишня система куренів (всі 38 були під старими іменами), вже не було військових старшин, і лише неодружених козаків брали на службу. Не було більше кавалерії чи флоту, лише човнова піхота.
Козаки зобов'язані були нести прикордонну службу, брати участь у каральних походах османських військ проти болгар, сербів (1815—1816), греків (1821), румунів (1821—1822), які боролися за свою незалежність. Не бажаючи миритися з цим, частина козаків переселялась на Кубань, влившись до складу Чорноморського козацького війська.
Під час грецької революції в 1821 була спроба Олександра Іпсіланті з етерійськими греками зробити з боку Росії прорив у Валахію. Але дунайські козаки під командуванням кошового Никифора Білуги перехопили цей похід. Пізніше кошовий Семен Мороз очолив групу з п'ять тисяч козаків, які вирушили до Греції. У 1824 році козаки взяли участь у штурмі Месолонги і зазнали величезних втрат, сам Мороз загинув на острові Хіос.
Участь у придушенні національно-визвольного руху православних греків загострила внутрішні невдоволення козаків. У 1825 році Січ розділилася на проросійський та протурецький табори, коли безвісти зник кошовий Литвин. Багато козаків були не проти повернутися до Росії, якщо з її боку буде амністія. 1827 року кошовий Василь Незамаївський вступив у таємні переговори з ізмаїльським градоначальником С. Тучковим, однак зрештою козаки відмовилися від пропозиції росіян.
На початку Російсько-турецької війни 1828—1829 років Стамбул наказав задунайцям виступити проти Росії. Російська армія під командуванням фельдмаршала Вітгенштейна прорвала турецький заслін, і фронт наближався до Верхнього Дунавця. Султан видав наказ про евакуацію Січі під Адріанополь (нині Едирне) і вказав кошовому Йосипу Гладкому приготувати військо у Сілістрі. Гладкий зібрав лише тих, кого підозрював у протурецьких настроях (близько двох тисяч козаків), і потім відпросився повернутися до Січі, щоби зібрати ще. Але натомість він скликав Раду, яка одноголосно вирішила перейти на російську сторону. 10 травня (за іншими даними 18 травня) 1828 року Йосип Гладкий та 1500 козаків, захопивши військову канцелярію та скарбницю, перейшли під Ізмаїлом на бік російської армії.
Через зраду Й. Гладкого османський уряд жорстоко розправився з задунайцями. Близько 2 тисяч козаків разом з наказним гетьманом І. Баланом було заарештовано, ув'язнено або вбито, а січові укріплення та церкву зруйновано і спалено.
Після закінчення війни імператорський уряд поселив козаків на Азовському узбережжі, сформувавши з них Азовське козацьке військо. Проте багато козаків вирішило не йти під ярмо росіян і були оселені в Банаті й Воєводині, а також залишилися мешкати в гирлі Дунаю, згодом заселяючи міста Галац, Ізмаїл, Вилкове, Кілія, Тульча.
Подальша історія
Із залишків задунайських козаків, під час Кримської війни, на стороні союзних сил, були сформовані військові козацькі загони. У жовтні 1853 року Михайло Чайковський домігся офіційного створення регулярних козацьких підрозділів у османському війську. 23 січня 1854 року задунайські козаки склали військову присягу. З Константинополя привезли козакам знамено Запорозької Січі, а Садик-Паша (ім'я Михайла Чайковського в Османській імперії) отримав від султана титул «міріан-паша» (кошовий отаман). Після закінчення війни козацькі підрозділи було розформовано.
Кошові отамани Задунайської Січі
Керівники задунайських козаків називалися кошовими отаманами, так само, як це було і на Запоріжжі. Про перших задунайських кошових, від початку Задунайської Січі і до часу останнього переселення козаків в гирло Дунаю 1811 року, інформації збереглося небагато, і інформація ця часом досить суперечлива. Здається, що тодішні козаки не були дуже згуртованими, часто творили нові автономні загони, ватажки яких також величали себе «кошовими отаманами». Так в російських джерелах «кошовими отаманами» називаються задунайські ватажки Трохим Гайдабура і Іван Губа, які 1806 року привели в Росію загін козаків кількістю в 500 чоловік. Певна річ, що ватажки такого невеликого загону бути «кошовими отаманами» усього задунайського війська аж ніяк не могли.
Зі створенням останньої, Верхньодунавецької Січі задунайських козаків, усталилося і їх політичне життя. Тепер кошових отаманів обирали раз на рік, і ці вибори відбувалися на свято Покрови, 1 жовтня (14 за новим стилем), і цей день, як головне свято Коша, задунайські козаки успадкували від своїх попередників запорожців. Зазвичай кошового обирали на один тільки рік, і мало кому вдалося зберегти за собою цю посаду хоча би двічі.
Після загибелі Задунайської Січі 1828 року, відродитися козацька організація в межах Османської імперії змогла лише з початком Кримської війни. Очолив нове козацьке військо Михайло Чайковський, якого самі козаки називали Михайлом Чайкою, а османи Садик-Пашею. 1854 року османський султан визнав за Чайковським право називатися «кошовим отаманом». За деякими джерелами, Чайковський мав цей титул до 1870 року.
Вивченням історії задунайських кошових отаманів займалися такі визначні українські науковці, як Федір Вовк («Задунайская Сечь: По местным воспоминаниям и рассказам», Кіевская старина, № 1, 2, 4 за 1883 рік), Олександр Рябінін-Скляревський («Задунайська Січ в народних переказах і письменстві», Науковий збірник за рік 1928. — К., 1928), Ігор Сапожников («Начало Задунайской Сечи. Дунайская паланка и Кош в Катырлезе: 1776—1795 гг.», Архів. Документ. Історія. Сучасність: Матеріали I-ї міжнародної конференції. — О., 2001).
Кошові отамани
![]() | |
---|---|
![]() | Територія Задунайської Січі у 1815-1828 рр. |
- Андрій Лях (1775—1778)
- Абдула (1778—1778)
- Гардовий (1778—1791)
- Трохим Помело (1791—1794)
- Гнат Коваль (1805—1809)
- Самійло Калниболоцький (1809—1813)
- (1813—1815)
- (1815—1816)
- Кіндрат Рясний (1816—1817)
- Іван Таран (1817—1818)
- Михайло Губа (1818—1819)
- Василь Черніга (1819—1820)
- Василь Литвин (1820—1821)
- (1821—1822)
- Грицько Губа (1822—1823)
- (1823—1825)
- Михайло Губа (1825—1826)
- Василь Черніга (1826)
- Василь Незамаївський (1826—1827)
- Йосип Гладкий (1827—1828)
- Михайло Чайка (1853—1870)
Стани задунайців
Задунайським козакам у повне їх користування була надана османським урядом ділянка землі навколо Січі та по Свято-Юрському (Георгіївському) гирлі Дунаю. На цій місцевості виникло 6 сіл: Райя, , Саранасув, Караорман, Чукурова, . В них мешкали одружені козаки. Однак відомі й інші села, де компактно проживало задунайське населення. Серед таких виділяються Муругіль, Катирлез, Горга, Нижній Дунавець та інші. О. Рябінін-Скляревський, досліджуючи економічний стан Задунайського Коша напередодні 1828 року, вказує, що запорозькі оселі знаходилися як на землях, які перебували в безпосередньому володінні Коша — «це всі острови Дунайської дельти і частина Добруджі між Свято-Юрським (Георгіївським) гирлом і озером , так і у Добруджі між Дунаєм і річкою , «де вони користувалися екстериторіальністю, підлягали Кошу, але земля знаходилась в турецькім володінні і запорожці були перемішані з молдаванами, болгарами, греками і некрасовцями». Фактично була тим центром, навколо якого консолідувалося християнське населення Добруджі.
Задунайська Січ у культурі
- «Запорожець за Дунаєм» — перша опера на лібрето українською мовою, розповідає про повернення запорожців з Турецької імперії до України.
Цікаві факти
- Всі повідомлення для турецької адміністрації передавалися виключно українською мовою і перекладалися драгоманом. Навіть якщо кошовий отаман знав турецьку мову він під страхом смертної кари мав спілкуватися з представниками турецької адміністрації виключно українською мовою.
Див. також
Примітки
- В. С. Власов. Історія України. — Київ : «Генеза», 2008. — С. 280 - 281.
- Селезньов, Володимир (7 жовтня 2006). Столиця вольностей. Скільки було Запорізьких Січей?. Газета «День» (укр.). Процитовано 28 липня 2022.
- https://histua.com/knigi/narisi-z-istorii-ukraini/zadunajska-sich [ 14 вересня 2018 у Wayback Machine.] Задунайська Січ
Джерела та література
- О. А. Бачинська. Задунайська Січ [ 30 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2005. — Т. 3 : Е — Й. — С. 195. — .
- С. С. Розсоха. Задунайська Січ [ 9 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998—2004. — .
Посилання
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Задунайська Січ |
- Пономаренко Наталія, Сергієнко Григорій. Задунайська Січ (1775—1728 рр.) // Козацькі січі (нариси з історії українського козацтва XVI—XIX ст.) / В. Смолій (відп. ред.), В. Щербак (наук. ред.), Т. Чухліб (упорядн.), О. Гуржій, В. Матях, А. Сокульський, В. Степанков. — НАН України. Інститут історії України; Науково-дослідний інститут козацтва. — Київ; Запоріжжя, 1998. — С 190—235.
- Задунайська Січ // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1959. — Т. 2, кн. 4 : Літери Ж — Й. — С. 459-460. — 1000 екз.
- Сапожников І. В. Задунайська Січ в Дунавцях за спогадами Гладкого (Danubian Sich in Dunavets by memoirs of Gladkyi) 2001 [ 12 січня 2020 у Wayback Machine.]
Ця стаття потребує додаткових для поліпшення її . (грудень 2013) |
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Zaduna jska Sich Dunavecka Sich kozacke vijskove formuvannya na teritoriyi Osmanskoyi imperiyi XVIII XIX stolit Viniklo v nizhnij techiyi Dunayu pislya zrujnuvannya rosijskimi imperatorskimi vijskami Novoyi Sichi j likvidaciyi Vijska Zaporozkogo Nizovogo u chervni 1775 roku Zaporozhci oselilisya spochatku na livomu berezi a potim osmanska administraciya pereselila yih na pravij bereg Zadunajske kozacke vijskoPechatka Zadunajskogo kozackogo vijska z pochatku XIX st Na sluzhbi 1775 1828Krayini Osmanska imperiyaNalezhnist zaporozki kozakiTip Irregulyarne formuvannyaChiselnist 5 12 tis Vijni bitvi Rosijsko turecka vijna 1787 1792 Rosijsko turecka vijna 1806 1812 Dunajska mizhkozacka vijna Grecka revolyuciya Rosijsko turecka vijna 1828 1829 KomanduvannyaViznachni komanduvachi Samijlo Kalnibolockij Josip GladkijZadunajskij kozak Sergij Vasilkivskij UstrijZadunajci zberigali zvichayi i ustrij Zaporizhzhya Najvishim organom bula vijskova rada yaka obirala koshovu starshinu koshovogo otamana vijskovogo suddyu pisarya osavula Do koshovoyi starshini nalezhav i tovmach dragoman perekladach U vijskovij radi mogli brati uchast usi kozaki Kozaki zajmalis ribalstvom mislivstvom skotarstvom i hliborobstvom Na Sichi isnuvala sichova shkola i biblioteka de zberigalas literatura duhovnogo ta istorichnogo zmistu Na Z S chasto vtikali selyani i kozaki z Ukrayini yaki ryatuvalis vid posilennya nacionalnogo i socialnogo gnitu UtvorennyaDunajske girlo davno vikoristovuvalosya zaporozhcyami u chasi Novoyi Sichi dlya taboruvannya gartuvannya polyuvannya sho suchasnoyu movoyu harakterizuyetsya terminom vijskova baza Takij status protektoratu Krimskogo hanstva buv nadanij za Konstantinopolskim traktatom 1712 roku do Bilgorodskogo traktatu 1739 roku sho znachiv neprinalezhnist zemel na yakih oselilosya Zaporozke kozactvo ni do Rosijskoyi imperiyi ni do Osmanskoyi imperiyi Pislya vigoloshennya ultimatumu imperatrici pro skasuvannya Sichi koli Kalnishevskij z kozakami dumali yak reaguvati na nogo starshini Andrij Lyah i Bahmet i 50 kozakiv poza spinoyu koshovogo vidprosilisya poribaliti na Inguli sho bulo dobrim privodom shob vidpustiti yih z osadi Sichi Prote chislo zaporozhciv zroslo do 5 tis Uves kraj sho roku 1775 posili zaporozhci buv duzhe spustoshenij pid chas ostannoyi vijni a tatari z nogo abo povtikali za Dunaj abo peredalisya na rosijsku storonu i buli zagnani u Nogajski ta Kubanski stepi Cherez te zaporozhcyam bulo teper tut velike privillya Chutka pro te privillya hutko dosyagla Zaporizhzhya j Ukrayini bo zaporozhci ribalyachi po Bugovi mali shodenni znosini zi svoyimi tovarishami kotri sluzhili u rosijskih polkah na rosijskij storoni Bugu Tomu za Bug posunuli vtikachi vzhe nevelikimi kupkami j poodinci yak iz Zaporizhzhya tak i z Ukrayini ryatuyuchis od panshini Dekomu shastilo ryatuvatis syudi navit z zhinkami ta ditmi i voni osidali tut na vilnih zemlyah buduyuchi sobi zemlyanki j hati Shodnya za Bugom kilkist utikachiv z Ukrayini zbilshuvalas i vzhe cherez rik v Osmanskij imperiyi yih bulo blizko 7000 dush Kozaki nevelikimi grupami suhodolom i vodnimi shlyahami dobiralisya v dunajski girla u ponizzya Dnistra na Berezan Tiligul v Ochakivsku okrugu v Budzhak U 1777 roci Osmanska imperiya skoristavshis skladnim stanovishem Krimskogo hanstva povernula pid svij kontrol zemli po chornomorskomu uzberezhzhyu vid Bugu do Dunayu Tak zaporozki kozaki opinilisya pid osmanskoyu yurisdikciyeyu 30 serpnya 1778 roku voni pri dvori ochakivskogo pashi vzhe buli prijnyati v osmanske piddanstvo i prisyagnuli na virnist sultanu Osmanskoyi imperiyi Dlya poselennya zaporozhcyam buli nadani zemli v ponizzi Dnistra v Kuchurganah a dlya nesennya vijskovoyi sluzhbi ozbroyennya ta koni Deputaciya z 40 osib 38 vid kureniv koshovij j pisar vidbula roku na domovini z sultanom u Stambul z pid Akermana Zaporozhcyam sultan zabezpechiv yih vijskovij ustrij viru odezhu j volyu i dav pid Sich ostriv Svyatogo Yuriya z girlami Dunayu Sulinskim ta Katirlezkim Georgiyivskim i step na pivdennij pritoci Dunayu Dunajci bilya limanu Razima Oprich togo zaporozhcyam dozvoleno bulo vilno ribaliti polyuvati i navit oselyatisya zimivnikami j slobodami po vsih richkah ta limanah od Ochakova do Dunayu Koshovomu otamanovi nadani buli prava dvobunchuzhnogo pashi a Vijskovi Zaporozkomu abo yak jogo prozvali osmani Vijsku Butkalskih kozakiv buli nadani vijskovi klejnodi bulava bunchuk z dvoma hvostami ta korogva na kotrij z odnogo boku na bilomu poli buv zolotij hrest a z drugogo na chornomu poli sribnij misyac Ta korogva bula posvyachena Caregradskim patriarhom Koshovomu otamanovi sultan okremo podaruvav korotkogo yatagana u zolotih pihvah cyackovanih samocvitami kotrij musiv perehoditi od koshovogo do koshovogo i takim chinom tezh uvijshov u sklad vijskovih klejnodiv pid nazvoyu Topuz Z svogo boku zaporozki deputati prisyagnuli sultanovi virno jomu sluzhiti na mori j suhodoli proti jogo vorogiv i sluhatis Silistrijskogo pashu Na pochatok zaporozhcyam bulo dorucheno derzhati kordoni po rosijskij mezhi ponad richkoyu Bugom Potik Zaporozkogo kozactva v mezhi krimskoyi derzhavi prodovzhuvavsya dekilka rokiv i dosyag svogo apogeyu v 1777 1778 rokah Roku 1778 mizh Bugom ta Dunayem yih rahuvali na 4000 ta za Dunayem ne menshe togo A za svidchennyami ochakivskogo pashi yakomu v cej chas pidlyagali kozaki yih bulo na kinec 1778 roku vzhe 12000 osib Osmanska storona Bugu stala mriyeyu vsogo ponevolenogo kripactvom ukrayinskogo lyudu i pochala zvatis storonoyu de ne bulo panshini Mozhe odnomu z sotni vtikachiv shastilo perebratis za Bug ostanni zh lovilisya j buli tyazhko katovani za vtechu ale ce ne pereshkodzhalo yim tikati znovu Za dozvolom sultana zaporozhci rozijshlisya z pid Akermana vatagami ponad svoyeyu odvichnoyu richkoyu Bugom ribaliti z zahidnogo yiyi berega Zaporozhci osili svoyimi palankami bilya Hadzhibejskogo ta Tiligulskogo limaniv a zaporozhci na chajkah osidali na ostrovi Berezani nedaleko vid Ochakova ta na peresipu Hadzhibejskogo limanu de teper rajon Odesi Peresip Potomkin namagavsya zaohotiti zaporozhciv perejti do rosijskih polkiv prote zadunajci ne jshli Rosijskij uryad vimagav vid sultana povernuti rosijskih piddanih na sho sultan skazav sho vidpustit hto sam hoche piti Nihto ne pishov Chastina kozakiv zvernulasya do avstrijskogo imperatora z prohannyam dozvoliti zhiti v jogo volodinnyah Takij dozvil kozaki otrimali U 1785 roci 8 tisyach kolishnih zaporozhciv perejshli na zemli v provinciyu Banat na beregi richki Tisi v yiyi nizhnij chastini nini ce teritoriya Serbiyi stavshi avstrijskimi piddanimi Tak vinikla Banatska Sich Vidhid z girla Dnistra za Dunaj10 bereznya 1779 roku mizh Rosijskoyu ta Osmanskoyu imperiyami bula pidpisana Ajnali Kavakska konvenciya za yakoyu Osmanska imperiya zobov yazuvalasya ne chiniti pereshkod zaporozhcyami yaki pobazhayut povernutisya na batkivshinu i pereseliti podali vid rosijskih kordoniv tih hto vidmovitsya perejti do rosijskoyi derzhavi Tim rosijskij uryad vimagav usunuti zaporozhciv vid Bugu nasho sultan nakazav zaporozhcyam perebuvati na Sichi u girli Dunayu Zaporozhci zavzhdi gospodaryuvali na volnici z chogo j zhili a v Sichi perebuvalo des yih desyata chastina Za firmanom osmanskogo sultana zaporozka starshina mala oselitisya v Adrianopoli a ryadove kozactvo u Rumeliyi malimi grupami Pereselennya pochalosya v serpni 1779 roku Prote zdijsniti pereselennya Zaporozkogo kozactva do Rumeliyi ostatochno ne vdalosya u chomu ne buli zacikavleni ni zaporozhci ni Osmanska derzhava Rosijsko turecka vijna 1787 1791 rokivNaperedodni Rosijsko tureckoyi vijni 1787 1791 rokiv zaporozki kozaki buli skupcheni v dunajskih girlah de buv zakladenij Kish u Katirlezi v girli Dunayu Katirlezka Sich ye pershoyu tradicijnoyu Sichchyu pislya Novoyi Dunajski kozaki brali uchast u vijskovih diyah stoyali zalogoyu u forteci ostrovi Berezan perebuvali u skladu Ochakivskogo garnizonu Kozacka grebna flotiliya iz zadunajciv brala uchast u Kinburnzkij operaciyi osmanskogo vijska Osmanske komanduvannya zasilalo zadunajskih kozakiv u til dlya shpionazhu pro dislokaciyu rosijskih chastin Osmanski zaporozhci zavdavali rosiyanam velikoyi shkodi Vijna zakinchilasya Yasskim mirnim dogovorom za yakim do Rosiyi vidijshla teritoriya mizh Pivdennim Bugom i Dnistrom vklyuchayuchi Ochakiv Osmanska imperiya zmushena bula viznati priyednannya Krimu do Rosijskoyi imperiyi a takozh vstanovlennya kordonu po richci Kubani Vijna z nekrasivcyamiDiv takozh Dunajska mizhkozacka vijna Zmusheni perebuvati u Dunajskij Sichi zaporozhci zustrili vorozhe stavlennya zi storoni inshih vignanciv lipovan i donskih kozakiv nekrasivciv sho vzhe zajnyali najkrashi zemli z osidkom u Verhnomu Dunavci Vidnosini shvidko zagostrilisya cherez superechki pro teritoriyu lovu ribi golovnogo dzherela harchuvannya u tih miscyah Bazhannya zaporozhciv selitisya blizko do dunajskih girl bulo pov yazane z ryadom prichin Persh za vse tam buli najkrashi vodi dlya ribalstva po druge tudi legshe bulo potraplyati vtikacham z Ukrayini j Chornomor ya po tretye na pivden vid dunajskih girl lezhav dobrij step de mogli b vipasatisya koni j hudoba j nareshti zaporozki kozaki vvazhali sho mayut pravo dunajski girla buduchi vpevnenimi sho sultan nibito she 1776 go roku podaruvav yih same yim U 1794 roci nekrasivci napali na zaporozhciv i spalili Katirlez pislya chogo zaporozhcyam sho vizhili vidali novu zemlyu vishe na Dunayi na Brajlivskomu Ostrovi za inshimi danimi v Sejmenah de zasnuvali drugu Sejmensku Sich Novi miscya shodo lovu silno postupalisya kolishnim i v 1796 roci grupa z 500 kozakiv razom z koshovim Pomelom vtekli do Rosiyi U 1800 roci na Balkanah pochavsya zakolot Osmana Pazvantogli yakij obicyav shirshu avtonomiyu nekrasivcyam za pidtrimku Pobachivshi mozhlivist pomstitisya svoyim krivdnikam zaporozhci vzyali storonu sultana Selima III Obidvi kozacki grupi zaznali velikih vtrat ale u 1803 roci zakolot buv pridushenij i brayilivskij nazir dozvoliv zaporozhcyam povernutisya do Katirlezu Odnak peremozheni nekrasivci takozh znajshli pidtrimku izmayilskogo komendanta Pehlevanogli i v 1805 povtorno spalili Katirlez Vcililim zaporozhcyam dovelosya tikati do Brayili Vidchuvshi v sobi dostatno vijskovoyi mogutnosti zavdyaki prihodu starih sichovikiv z Cisarshini zaporozhci virishili vibiti z girla Dunayu nekrasovskih kozakiv i osisti na yihnomu misci Zvazhivshis na te rishuche dilo energijnij zaporozkij koshovij Samijlo Kalnibolockij poyihav do osmanskih pashiv u Tulchu Sulin ta Babadag i pochav yim dovoditi prava zaporozhciv na dunajski girla a koli ti z nim ne sperechalis ta obicyali ne vtruchatis u svarku zaporozhciv z nekrasivcyami to otaman v 1811 roci rushiv iz chastinoyu vijska iz Sejmen u Kilijske girlo Dunayu viganyayuchi beregami vsih lipovan z yihnih osel U Vilkovi vin doluchiv do sebe zaporozhciv yaki perebuvali tam na ribalstvi j razom iz nimi popliv Chornim morem do Portici protoki sho spoluchaye z morem liman Razin Tut perednij viddil Zaporozkogo Vijska zustriv ozbroyenij opir iz boku nekrasivciv i buv zmushenij navit odbivatis od nih u zasikah Ale koli na pomich pribulo golovne Zaporozke Vijsko to nekrasivci buli vidbiti zaporozhci zh poplivli limanom do lipovanskogo sela Sarikioj Tut nekrasivci uzhe ne zmagalis a vidstupili do golovnogo svogo poselennya Dunavcya Lishivshi chastinu kozakiv u Sarikioyi Kalnibolockij perejshov iz reshtoyu pevno znovu taki morem ta Dunayem u Tulchu i vchiniv tam taku rizaninu vsim lipovanam sho zgadki pro neyi dosi zhivi na Dunayi Ale golovni sili nekrasivciv she ne buli rozbiti j zavzyato zmagalis Ves 1812 rik mizh nimi ta zaporozhcyami tochilasya dribna vijna po vsih dunajskih girlah i nareshti naprikinci togo zh roku kozaki pokinuvshi Sejmeni rushili vsim koshem uniz do morya ale nedoyihavshi musili zazimuvati v Isakchi na Dunayi bo nespodivani ranni morozi skuvali Dunaj krigoyu Vesnoyu 1813 roku zaporozhci poplivli dali v Georgiyivske girlo j stali koshem na jogo usti v Katirlezi Nadzvichajno vpertij opir nekrasivciv u poperedni roki pid chas oboroni svogo obgorodzhenogo okopami j zasikami Dunavcya i vsogo visokogo stepovogo kryazhu obmezhenogo z pivnochi Georgiyivskim girlom Dunayu zi shodu richkoyu Dunajcem i z pivdnya limanom Razinim nenache zmusili zaporozhciv zrektisya dumki pro zahoplennya Dunavcya bo voni pobuduvali u Katirlezi kureni j navit viveli po vikna rublenu z kvadrovogo dereva cerkvu yak i na Pidpilnij ale visoki vodi v Dunayi sho malo ne zalivali kosha i golovnim chinom brak pobilya Katirlezu stepu zmusili zaporozhciv znovu dobivatisya svogo Togo zh lita voni pishli vijnoyu na nekrasivciv rozkidanih vid Tulchi do Dunavcya Zmagannya kolishnih spilnikiv kozakiv zaporozkih ta donskih bulo nadzvichajno vperte j krivave Inodi donci vistezhuvali valku zaporozhciv i napavshi na neyi virizuvali vsih do nogi zate koli zaporozhci vdiralisya v yakus lipovansku slobodu to ne lishali zhivimi ne to sho kozakiv a j ni zhinok ni ditej Lyutist zaporozhciv pid chas vijni she zbilshilas pislya togo koli donci pijmavshi odnogo iz najzavzyatishih zaporozkih rozbishak kozaka Pritiku rozip yali jogo na kilkoh doshkah i pustili tak plivti po Dunayu Zaporozhci znajshli Pritiku bilya morya vzhe mertvogo j dali klyatvu ne miluvati zhodnogo lipovana Osmanskij uryad zovsim spokijno divivsya na borotbu nekrasivciv ta zaporozhciv Zaporozhcyam vin nibito kazav Mayete silu to bijte j vigonte lipovaniv nekrasivcyam zhe na yihni skargi vidpovidav Mayete silu to ne puskajte zaporozhciv a ne mayete to prosit sobi v sultana inshoyi zemli Mizh tim naprikinci rosijsko tureckoyi vijni nekrasivci buli pomiluvani ukazom Oleksandra I vid 25 lipnya 1811 roku i deyaka mensha yih chastina zalishila Dunaj ta povernulasya do Rosiyi Dva roki trivala vijna zaporozhciv iz nekrasivcyami i vreshti 1814 roku kozaki vzyali shturmom nekrasivsku stolicyu Dunavec na misci yakoyi nini ce Verhnij Dunavec v Rumuniyi zbuduvali tretyu i ostannyu Dunavecku Sich Ucilili nekrasivci vtekli v Babadag a zvidtilya osmanskij uryad pereseliv yih na Balkani Enos ta do Maloyi Aziyi Majnos Kinec Dunajskoyi SichiStarovinnij kozackij cvintar na berezi limanu Sasik selo Gliboke Odeska oblast Nablizhennya Rosijsko tureckoyi vijni 1806 1812 viklikalo rozkol u Zadunajskij Sichi Koshovi Trohim Gajbadura ta Ivan Guba zibrali dvi grupi ta prijnyali rosijske piddanstvo za nakazom Oleksandra I vid 20 sichnya 1807 roku z nih sformuvali nove Ust Budzhacke Kozache Vijsko Nove vijsko proisnuvalo lishe p yat misyaciv oskilki susidni pomishiki Ukrayini ta Moldovi chasto skarzhilisya na te sho yihni kripaki vtekli do Kiliyi ta Galacu de bazuvalosya vijsko 20 chervnya 1807 r vijsko u 1387 kozakiv skasuvali z nih blizko 500 pereselili na Kuban Ale cej vchinok ne zigrav na korist Rosiyi tomu sho dunajski kozaki sho zalishilisya poshkoduvali pro svoye pragnennya piti slidom za Gajbaduroyu Pislya vijni Zadunajska Sich prozhivala u vidnosno mirnih umovah U cej chas vona dosyagla najbilshogo uspihu i nalichuvala vid 10 do 15 tisyach lyudej prote vona vzhe silno vidriznyalasya vid kolishnoyi Zaporizkoyi Sichi Zbereglasya kolishnya sistema kureniv vsi 38 buli pid starimi imenami vzhe ne bulo vijskovih starshin i lishe neodruzhenih kozakiv brali na sluzhbu Ne bulo bilshe kavaleriyi chi flotu lishe chovnova pihota Kozaki zobov yazani buli nesti prikordonnu sluzhbu brati uchast u karalnih pohodah osmanskih vijsk proti bolgar serbiv 1815 1816 grekiv 1821 rumuniv 1821 1822 yaki borolisya za svoyu nezalezhnist Ne bazhayuchi miritisya z cim chastina kozakiv pereselyalas na Kuban vlivshis do skladu Chornomorskogo kozackogo vijska Pid chas greckoyi revolyuciyi v 1821 bula sproba Oleksandra Ipsilanti z eterijskimi grekami zrobiti z boku Rosiyi proriv u Valahiyu Ale dunajski kozaki pid komanduvannyam koshovogo Nikifora Bilugi perehopili cej pohid Piznishe koshovij Semen Moroz ocholiv grupu z p yat tisyach kozakiv yaki virushili do Greciyi U 1824 roci kozaki vzyali uchast u shturmi Mesolongi i zaznali velicheznih vtrat sam Moroz zaginuv na ostrovi Hios Uchast u pridushenni nacionalno vizvolnogo ruhu pravoslavnih grekiv zagostrila vnutrishni nevdovolennya kozakiv U 1825 roci Sich rozdililasya na prorosijskij ta protureckij tabori koli bezvisti znik koshovij Litvin Bagato kozakiv buli ne proti povernutisya do Rosiyi yaksho z yiyi boku bude amnistiya 1827 roku koshovij Vasil Nezamayivskij vstupiv u tayemni peregovori z izmayilskim gradonachalnikom S Tuchkovim odnak zreshtoyu kozaki vidmovilisya vid propoziciyi rosiyan Na pochatku Rosijsko tureckoyi vijni 1828 1829 rokiv Stambul nakazav zadunajcyam vistupiti proti Rosiyi Rosijska armiya pid komanduvannyam feldmarshala Vitgenshtejna prorvala tureckij zaslin i front nablizhavsya do Verhnogo Dunavcya Sultan vidav nakaz pro evakuaciyu Sichi pid Adrianopol nini Edirne i vkazav koshovomu Josipu Gladkomu prigotuvati vijsko u Silistri Gladkij zibrav lishe tih kogo pidozryuvav u protureckih nastroyah blizko dvoh tisyach kozakiv i potim vidprosivsya povernutisya do Sichi shobi zibrati she Ale natomist vin sklikav Radu yaka odnogolosno virishila perejti na rosijsku storonu 10 travnya za inshimi danimi 18 travnya 1828 roku Josip Gladkij ta 1500 kozakiv zahopivshi vijskovu kancelyariyu ta skarbnicyu perejshli pid Izmayilom na bik rosijskoyi armiyi Cherez zradu J Gladkogo osmanskij uryad zhorstoko rozpravivsya z zadunajcyami Blizko 2 tisyach kozakiv razom z nakaznim getmanom I Balanom bulo zaareshtovano uv yazneno abo vbito a sichovi ukriplennya ta cerkvu zrujnovano i spaleno Pislya zakinchennya vijni imperatorskij uryad poseliv kozakiv na Azovskomu uzberezhzhi sformuvavshi z nih Azovske kozacke vijsko Prote bagato kozakiv virishilo ne jti pid yarmo rosiyan i buli oseleni v Banati j Voyevodini a takozh zalishilisya meshkati v girli Dunayu zgodom zaselyayuchi mista Galac Izmayil Vilkove Kiliya Tulcha Podalsha istoriyaDokladnishe 1 j sultanskij kozackij polk ta 2 j sultanskij kozackij polk Iz zalishkiv zadunajskih kozakiv pid chas Krimskoyi vijni na storoni soyuznih sil buli sformovani vijskovi kozacki zagoni U zhovtni 1853 roku Mihajlo Chajkovskij domigsya oficijnogo stvorennya regulyarnih kozackih pidrozdiliv u osmanskomu vijsku 23 sichnya 1854 roku zadunajski kozaki sklali vijskovu prisyagu Z Konstantinopolya privezli kozakam znameno Zaporozkoyi Sichi a Sadik Pasha im ya Mihajla Chajkovskogo v Osmanskij imperiyi otrimav vid sultana titul mirian pasha koshovij otaman Pislya zakinchennya vijni kozacki pidrozdili bulo rozformovano Koshovi otamani Zadunajskoyi SichiKerivniki zadunajskih kozakiv nazivalisya koshovimi otamanami tak samo yak ce bulo i na Zaporizhzhi Pro pershih zadunajskih koshovih vid pochatku Zadunajskoyi Sichi i do chasu ostannogo pereselennya kozakiv v girlo Dunayu 1811 roku informaciyi zbereglosya nebagato i informaciya cya chasom dosit superechliva Zdayetsya sho todishni kozaki ne buli duzhe zgurtovanimi chasto tvorili novi avtonomni zagoni vatazhki yakih takozh velichali sebe koshovimi otamanami Tak v rosijskih dzherelah koshovimi otamanami nazivayutsya zadunajski vatazhki Trohim Gajdabura i Ivan Guba yaki 1806 roku priveli v Rosiyu zagin kozakiv kilkistyu v 500 cholovik Pevna rich sho vatazhki takogo nevelikogo zagonu buti koshovimi otamanami usogo zadunajskogo vijska azh niyak ne mogli Zi stvorennyam ostannoyi Verhnodunaveckoyi Sichi zadunajskih kozakiv ustalilosya i yih politichne zhittya Teper koshovih otamaniv obirali raz na rik i ci vibori vidbuvalisya na svyato Pokrovi 1 zhovtnya 14 za novim stilem i cej den yak golovne svyato Kosha zadunajski kozaki uspadkuvali vid svoyih poperednikiv zaporozhciv Zazvichaj koshovogo obirali na odin tilki rik i malo komu vdalosya zberegti za soboyu cyu posadu hocha bi dvichi Pislya zagibeli Zadunajskoyi Sichi 1828 roku vidroditisya kozacka organizaciya v mezhah Osmanskoyi imperiyi zmogla lishe z pochatkom Krimskoyi vijni Ocholiv nove kozacke vijsko Mihajlo Chajkovskij yakogo sami kozaki nazivali Mihajlom Chajkoyu a osmani Sadik Pasheyu 1854 roku osmanskij sultan viznav za Chajkovskim pravo nazivatisya koshovim otamanom Za deyakimi dzherelami Chajkovskij mav cej titul do 1870 roku Vivchennyam istoriyi zadunajskih koshovih otamaniv zajmalisya taki viznachni ukrayinski naukovci yak Fedir Vovk Zadunajskaya Sech Po mestnym vospominaniyam i rasskazam Kievskaya starina 1 2 4 za 1883 rik Oleksandr Ryabinin Sklyarevskij Zadunajska Sich v narodnih perekazah i pismenstvi Naukovij zbirnik za rik 1928 K 1928 Igor Sapozhnikov Nachalo Zadunajskoj Sechi Dunajskaya palanka i Kosh v Katyrleze 1776 1795 gg Arhiv Dokument Istoriya Suchasnist Materiali I yi mizhnarodnoyi konferenciyi O 2001 Koshovi otamani Zovnishni zobrazhennyaTeritoriya Zadunajskoyi Sichi u 1815 1828 rr Rozselennya kozakiv na etnichnij karti 1861 roku Andrij Lyah 1775 1778 Abdula 1778 1778 Gardovij 1778 1791 Trohim Pomelo 1791 1794 Gnat Koval 1805 1809 Samijlo Kalnibolockij 1809 1813 1813 1815 1815 1816 Kindrat Ryasnij 1816 1817 Ivan Taran 1817 1818 Mihajlo Guba 1818 1819 Vasil Cherniga 1819 1820 Vasil Litvin 1820 1821 1821 1822 Gricko Guba 1822 1823 1823 1825 Mihajlo Guba 1825 1826 Vasil Cherniga 1826 Vasil Nezamayivskij 1826 1827 Josip Gladkij 1827 1828 Mihajlo Chajka 1853 1870 Stani zadunajcivZadunajskim kozakam u povne yih koristuvannya bula nadana osmanskim uryadom dilyanka zemli navkolo Sichi ta po Svyato Yurskomu Georgiyivskomu girli Dunayu Na cij miscevosti viniklo 6 sil Rajya Saranasuv Karaorman Chukurova V nih meshkali odruzheni kozaki Odnak vidomi j inshi sela de kompaktno prozhivalo zadunajske naselennya Sered takih vidilyayutsya Murugil Katirlez Gorga Nizhnij Dunavec ta inshi O Ryabinin Sklyarevskij doslidzhuyuchi ekonomichnij stan Zadunajskogo Kosha naperedodni 1828 roku vkazuye sho zaporozki oseli znahodilisya yak na zemlyah yaki perebuvali v bezposerednomu volodinni Kosha ce vsi ostrovi Dunajskoyi delti i chastina Dobrudzhi mizh Svyato Yurskim Georgiyivskim girlom i ozerom tak i u Dobrudzhi mizh Dunayem i richkoyu de voni koristuvalisya eksteritorialnistyu pidlyagali Koshu ale zemlya znahodilas v tureckim volodinni i zaporozhci buli peremishani z moldavanami bolgarami grekami i nekrasovcyami Faktichno bula tim centrom navkolo yakogo konsoliduvalosya hristiyanske naselennya Dobrudzhi Zadunajska Sich u kulturi Zaporozhec za Dunayem persha opera na libreto ukrayinskoyu movoyu rozpovidaye pro povernennya zaporozhciv z Tureckoyi imperiyi do Ukrayini Cikavi faktiVsi povidomlennya dlya tureckoyi administraciyi peredavalisya viklyuchno ukrayinskoyu movoyu i perekladalisya dragomanom Navit yaksho koshovij otaman znav turecku movu vin pid strahom smertnoyi kari mav spilkuvatisya z predstavnikami tureckoyi administraciyi viklyuchno ukrayinskoyu movoyu Div takozhZadnistrove kozactvoPrimitkiV S Vlasov Istoriya Ukrayini Kiyiv Geneza 2008 S 280 281 Seleznov Volodimir 7 zhovtnya 2006 Stolicya volnostej Skilki bulo Zaporizkih Sichej Gazeta Den ukr Procitovano 28 lipnya 2022 https histua com knigi narisi z istorii ukraini zadunajska sich 14 veresnya 2018 u Wayback Machine Zadunajska SichDzherela ta literaturaO A Bachinska Zadunajska Sich 30 chervnya 2016 u Wayback Machine Enciklopediya istoriyi Ukrayini u 10 t redkol V A Smolij golova ta in Institut istoriyi Ukrayini NAN Ukrayini K Naukova dumka 2005 T 3 E J S 195 ISBN 966 00 0610 1 S S Rozsoha Zadunajska Sich 9 serpnya 2016 u Wayback Machine Yuridichna enciklopediya u 6 t red kol Yu S Shemshuchenko vidp red ta in K Ukrayinska enciklopediya im M P Bazhana 1998 2004 ISBN 966 749 200 1 PosilannyaVikishovishe maye multimedijni dani za temoyu Zadunajska SichPonomarenko Nataliya Sergiyenko Grigorij Zadunajska Sich 1775 1728 rr Kozacki sichi narisi z istoriyi ukrayinskogo kozactva XVI XIX st V Smolij vidp red V Sherbak nauk red T Chuhlib uporyadn O Gurzhij V Matyah A Sokulskij V Stepankov NAN Ukrayini Institut istoriyi Ukrayini Naukovo doslidnij institut kozactva Kiyiv Zaporizhzhya 1998 S 190 235 Zadunajska Sich Ukrayinska mala enciklopediya 16 kn u 8 t prof Ye Onackij Nakladom Administraturi UAPC v Argentini Buenos Ajres 1959 T 2 kn 4 Literi Zh J S 459 460 1000 ekz Sapozhnikov I V Zadunajska Sich v Dunavcyah za spogadami Gladkogo Danubian Sich in Dunavets by memoirs of Gladkyi 2001 12 sichnya 2020 u Wayback Machine Cya stattya potrebuye dodatkovih posilan na dzherela dlya polipshennya yiyi perevirnosti Bud laska dopomozhit udoskonaliti cyu stattyu dodavshi posilannya na nadijni avtoritetni dzherela Zvernitsya na storinku obgovorennya za poyasnennyami ta dopomozhit vipraviti nedoliki Material bez dzherel mozhe buti piddano sumnivu ta vilucheno gruden 2013