Гіпотетичні природні супутники Землі — небесні тіла що, обертаються навколо Землі, існування яких передбачалося астрономами. Нині загальновизнано, що єдиним природним супутником Землі є Місяць, однак припущення про існування інших супутників неодноразово висувалися астрономами, публікувалися в популярних виданнях і описувалися в художніх творах.
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODRMemhtTDBWaGNuUm9YM2RwZEdoZmRIZHZYMjF2YjI1ekxtcHdaeTh6TURCd2VDMUZZWEowYUY5M2FYUm9YM1IzYjE5dGIyOXVjeTVxY0djPS5qcGc=.jpg)
Спроби виявлення додаткових супутників неодноразово робилися окремими астрономами протягом XIX і першої половини XX століть. Жодне з опублікованих повідомлень про виявлення передбачуваних супутників не було підтверджено незалежними спостереженнями.
У другій половині XX століття, спочатку у зв'язку з потребами космонавтики, а згодом і для виявлення об'єктів, які можуть зіткнутися із Землею, почали вести систематичні пошуки небесних тіл у навколоземному просторі. Піонером таких пошуків став Клайд Вільям Томбо, першовідкривач Плутона. Нині активний пошук таких об'єктів ведеться в рамках декількох проектів: Spaceguard, LINEAR, NEAT, LONEOS, ATLAS, Каталінський огляд та інші. Постійних супутників у рамках цих проектів виявлено не було.
Існує кілька навколоземних об'єктів, які в популярній літературі іноді називають «другими Місяцями» або «другими супутниками». По-перше, це астероїди, орбіти яких перебувають у резонансі з орбітою Землі. Квазісупутники, як-от (3753) Круїтні, рухаються в орбітальному резонансі з Землею 1:1, але обертаються навколо Сонця. Троянці Землі, як-от 2010 TK7, рухаються тією самою орбітою, що й Земля, але перед або після неї, в околиці точок Лагранжа системи Земля — Сонце. По-друге, у точках Лагранжа системи Місяць — Земля на місячній орбіті в 60° попереду і позаду Місяця виявлені хмари міжпланетного пилу, що отримали назву «хмари Кордилевського» — за прізвищем астронома, який їх відкрив. Крім того, можливе захоплення Землею тимчасових супутників, орбіта яких є нестійкою. Прикладом такого супутника є астероїд 2006 RH120.
Ранні гіпотези
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODRMemc1TDBKdmJHbGtaUzVxY0djdk1qSXdjSGd0UW05c2FXUmxMbXB3Wnc9PS5qcGc=.jpg)
Перші гіпотези, що припускають існування інших небесних тіл, крім Місяця, що обертаються навколо Землі, були висунуті у XVIII столітті у зв'язку з дискусією про природу метеорів та болідів. У той час популярні були припущення, пов'язані із земним походженням цих явищ: вибух горючих газів, атмосферна електрика тощо. Однак обчислення швидкості їхнього руху давало показники, які можна порівняти зі швидкістю руху Землі навколо Сонця, яка вже була відома вченим того часу. У зв'язку з цим були зроблені спроби пояснити появу даних тіл наявністю обертаючихся навколо Землі комет, які час від часу входять в атмосферу.
Цю теорію запропоновав Томас Клеп, який з 1739 по 1766 роки був президентом Єльського коледжу. З огляду на те, що не були відомі випадки падіння болідів на Землю, і що інші небесні тіла перебували на дуже великій відстані від Землі, Клеп зробив висновок, що Земля є центральним тілом, навколо якого звертаються боліди. Обчисливши передбачувану орбіту одного з болідів, він отримав перигей 40 км і апогей 6440 км.
Ці ідеї отримали розвиток на самому початку XIX століття. У 1811 році Джон Фарлі писав, що існує «майже нескінченне число сателітул (або дуже маленьких супутників), які постійно обертаються навколо Землі в усіх можливих напрямках, і показуються лише на дуже короткий час, коли вони занурюються у верхні шари атмосфери при кожному проходженні перигею».
Супутник Пті
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODFMelV4TDBaeVpXUmxjbWxqWDFCbGRHbDBMbXB3Wnk4eE1EQndlQzFHY21Wa1pYSnBZMTlRWlhScGRDNXFjR2M9LmpwZw==.jpg)
Перше примітне повідомлення про відкриття другого супутника Землі зробив французький астроном Фредерік Пті (Frédéric Petit), директор Тулузької обсерваторії.
Пті займався спогляданням болідів, намагаючись вирахувати їх орбіти. Повідомлення про результати своїх спостережень він публікував у видаваному Академією наук журналі «Comptes rendus». Деякі зі спостережуваних ним болідів, за його обчисленням, мали еліптичну орбіту, будучи, таким чином, супутниками Землі:
- болід, що спостерігався 5 січня 1837 року;
- болід, що спостерігався 21 березня 1846 року з періодом 2 години 45 хвилин;
- болід, що спостерігався 23 липня 1846 року з періодом 3 годині 24 хвилини.
Найбільшу популярність здобули повідомлення Пті, зроблені у 1846 році. Опис орбіти боліда від 21 березня 1846 року був заснований на спостереженнях Лебона, Дассьє (Тулуза) і Ларівьє (Артенак). Пті обчислив, що цей болід обертався навколо Землі еліптичною орбітою з періодом 2 години 45 хвилин, апогеєм 3570 км і перигеем 114 км. Варто відзначити, що висота 114 км відповідає верхній межі стратосфери, через що публікацію прокоментував Урбен Левер'є, який вказав на необхідність брати до уваги опір атмосфери.
У 1851 році Левер'є опублікував у «Comptes Rendus» статтю, присвячену аналізу повідомлень Пті. Він зробив висновок, що результати Пті недостатньо достовірними, так як тим не були прийняті до уваги похибки у вихідних даних, а також не враховано опір повітря. Леверье вважав, що визнання боліда супутником Землі є лише однією з можливих гіпотез, при чому практично неймовірною, враховуючи фізичні характеристики явища.
Хоча гіпотези Пті в цілому були відкинуті науковим товариством, вони згадувалися в популярній літературі. Так, Франсуа Араго в «Astronomie populaire» писав:
Деякі астрономи стверджують, що боліди слід вважати супутниками нашої планети, оскільки вони рухаються навколо Землі з величезною швидкістю і можуть спостерігатися повторно. В останні роки Пті, директор Тулузької обсерваторії, з великим завзяттям намагався вирахувати орбіти болідів, відповідні згаданої гіпотези, і домігся успіху з деякою точністю.
Пті, якому ідеї про другий супутнику так і не дали спокою, в 1861 році опублікував ще одну статтю, у якій обґрунтовував його існування пертурбаціями в русі Місяця. Однак і ця гіпотеза не отримала визнання.
Супутники Вальтемата
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODRMemd4TDBkbGIzSm5YMWRoYkhSbGJXRjBhRjloYm01dmRXNWpaVzFsYm5SZmIyWmZaR2x6WTI5MlpYSjVYMjltWDNObFkyOXVaRjl0YjI5dVgyOW1YMlZoY25Sb0xtcHdaeTh5TWpCd2VDMUhaVzl5WjE5WFlXeDBaVzFoZEdoZllXNXViM1Z1WTJWdFpXNTBYMjltWDJScGMyTnZkbVZ5ZVY5dlpsOXpaV052Ym1SZmJXOXZibDl2Wmw5bFlYSjBhQzVxY0djPS5qcGc=.jpg)
У 1898 році доктор Георг Вальтемат (Georg Waltemath), вчений із Гамбурга, повідомив, що він відкрив систему маленьких супутників, які обертаються навколо Землі. Хоча Вальтемат вказував на те, що супутник спостерігався раніше (ці повідомлення були опубліковані переважно в малодоступних джерелах), йому, мабуть, не було відомо про спостереження Пті.
Один з описаних Вальтематом супутників перебував на відстані 1 030 000 км від Землі, мав діаметр 700 км і здійснював оберт навколо Землі за 119 днів (синодичний період становив 177 днів). Указувалося також, що супутник відбиває недостатньо світла, щоб бути видимим неозброєним оком, проте в певні моменти часу він все ж видимий. Вальтемат зробив кілька прогнозів щодо можливих моментів спостереження супутника. Посилаючись на спостереження, зроблені у 1881 році в Гренландії, він вказав, що
...іноді він сяє в ночі як Сонце, але тільки протягом години або близько того.
Вальтемат вважав, що його супутник раніше спостерігали Джованні Кассіні і , які прийняли його за сонячну пляму. Крім того, він посилався на спостереження супутника Венери в Сент-Неоте 1761 року, вважаючи, що і в цьому випадку спостерігався другий супутник Землі. Однак аргументів на користь такої інтерпретації цих спостережень він не навів.
У лютому 1898 року, за обчисленнями Вальтемата, супутник повинен був пройти по диску Сонця. 4 лютого 1898 року службовці поштового відділення міста Грайфсвальда, спостерігаючи Сонце неозброєним оком, побачили темний об'єкт, діаметр якого становив приблизно 1/5 діаметра Сонця, що зробив проходження з 1:10 по 2:10 за берлінським часом. Однак у цей же час за Сонцем спостерігали астрономи У. Вінклер (W. Winkler) з Єни та Іво фон Бенко (Ivo von Benko) з Пули (Австрія), які не побачили нічого, крім звичайних сонячних плям.
Невдачі не послабили прагнення Вальтемата до пошуків нового супутника, і 20 липня 1898 року він направив у журнал «Science» повідомлення про відкриття третього супутника діаметром 746 км, розташованого на відстані 427 250 км від Землі. Вальтемат назвав його «воістину бурхливим і магнетичним супутником» (нім. «Wahrhafter Wetter-und Magnet-Mond»). У журналі прокоментували це повідомлення так: «Можливо, саме цей супутник керує божевіллям» (англ. «Perhaps it is also the moon presiding over lunacy»).
Подальші пошуки
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODFMelZoTDFkcGJHeHBZVzFmU0dWdWNubGZVR2xqYTJWeWFXNW5MbXB3Wnk4eE1EQndlQzFYYVd4c2FXRnRYMGhsYm5KNVgxQnBZMnRsY21sdVp5NXFjR2M9LmpwZw==.jpg)
Можливість наявності у Землі другого супутника вивчав Вільям Пикерінг. Для початку він вирахував, що супутник, який обертається на відстані 320 км від земної поверхні та має діаметр 30 см і таку ж відображаючу здатність, як і Місяць, має бути видно в 3-дюймовий телескоп, а супутник діаметром 3 м буде видно неозброєним оком. Пікерінг не займався пошуками додаткових супутників Землі, хоча з 1888 року шукав супутники Місяця. Не виявивши таких супутників, він зробив висновок, що якщо вони й існують, то повинні бути діаметром менше 3 метрів. Також 1923 року він опублікував статтю «Метеоритний супутник» (англ. A Meteoritic Satellite) в журналі «Popular Astronomy», що фактично містила звернений до астрономів-любителів заклик до пошуку маленьких природних супутників.
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWpMMk5rTDBOc2VXUmxYMVJ2YldKaGRXZG9YMmx0WVdkbExtcHdaeTh4TURCd2VDMURiSGxrWlY5VWIyMWlZWFZuYUY5cGJXRm5aUzVxY0djPS5qcGc=.jpg)
Клайду Томбо (який відкрив Плутон) Армія США доручила пошук навколоземних астероїдів. У березні 1954 року був опублікований прес-реліз, у якому пояснювалася необхідність такого дослідження: вказувалося, що подібні супутники можуть зіграти роль свого роду перевалочних станцій для космічних кораблів. Також їх виявлення було необхідно для того, щоб гарантувати відсутність помилкових спрацьовувань радарів, що відстежують космічні апарати. Фактично це був перший систематичний пошук об'єктів у навколоземному просторі. Методика пошуку передбачала використання фотокамери, налаштованої на стеження за об'єктом, який обертається навколо Землі на певній висоті. На одержаних знімках зорі виглядамуть як довгі лінії, супутник на цій висоті буде видно як точку, а той, який має більш високу або низьку орбіту, — як коротка лінія.
З цим пошуком пов'язана одна з «теорій змови». За словами уфолога Дональда Кіхо, який пізніше став директором Національного дослідницького комітету по повітряних феноменах, що посилався на джерела в Пентагоні, пошук був зроблений для виявлення двох об'єктів, що оберталися навколо Землі, виявлених радаром дальньої дії в середині 1953 року. Кіхо в травні 1954 року заявив, що пошук був успішний і що один або обидва об'єкти були виявлені і мають штучну природу. 23 серпня 1954 року журналом «Aviation Week» було опубліковано повідомлення, що два природних супутника були знайдені на відстані 400 і 600 кілометрів від Землі. Однак Томбо публічно заявив, що жодних об'єктів виявлено не було.
У 1959 році Томбо представив остаточний висновок, у якому говорилося, що пошук не дав результатів: ніяких об'єктів яскравіше 12—14-ї зоряної величини виявлено не було.
Інші повідомлення
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHhMekZoTDBGemRISnZiRzluYVdOaGJGOXplVzFpYjJ4ZlptOXlYMEpzWVdOclgwMXZiMjR1YzNabkx6SXlOM0I0TFVGemRISnZiRzluYVdOaGJGOXplVzFpYjJ4ZlptOXlYMEpzWVdOclgwMXZiMjR1YzNabkxuQnVadz09LnBuZw==.png)
У 1918 році астролог Волтер Горнольд, також відомий як Сефаріель, заявив, що своїми спостереженнями підтвердив відкриття супутника Вальтемата. Він назвав супутник ім'ям Ліліт, першої дружини Адама в каббалістичній теорії. Сефаріель заявляв, що Ліліт є «темним» супутником, невидимим більшу частину часу, і що він сам зміг побачити його тільки в момент його проходження по диску Сонця. Сефаріель вважав, що супутник має приблизно ту ж масу, що і Місяць. На практиці це б призвело до суттєвих збурень у русі Місяця, які не спостерігаються.
У 1926 році журнал «Sirius» опублікував результати досліджень німецького астронома-любителя В. Шпілля, який заявив про спостереження 24 травня 1926 року другого супутника Землі при його проходженні по диску Місяця. Шпілль вказував, що супутник мав вигляд маленької темної кулі з видимим кутовим розміром 6, не схожої на метеор або повітряну кулю.
Наприкінці 1960-х років американський вчений Джон Багбі заявив про спостереження до десяти маленьких природних супутників Землі, які він вважав уламками якогось тіла, яке розвалилося в грудні 1955 року. Він обчислив для них еліптичні орбіти з ексцентриситетом 0,498, великою піввіссю 14 065 км, що дає висоти перигею і апогею 680 і 14 700 км відповідно.
З теоретичної позиції можливість захоплення Землею тимчасових супутників шляхом гальмування метеорів у верхніх шарах атмосфери не виключена, хоча ймовірність такого захоплення досить мала (0,2 %), а самі супутники є короткоживучими і практично не піддаються виявленню. Однак, оскільки Багбі засновував свої обчислення на неточних даних про орбіти штучних супутників із Goddard Satellite Situation Report, а також з огляду на те, що в перигеї супутники Багбі повинні були мати першу зоряну величину і могли бути легко виявлені при спостереженні неозброєним оком, повідомлення не було прийнято всерйоз. Багбі, тим не менш, не відмовився від ідеї пошуку додаткових супутників, публікуючи нові повідомлення про виявлення захоплених Землею небесних тіл невеликого розміру.
Метеорний потік 9 лютого 1913 року
9 лютого 1913 року, у день святого Кирила, у Торонто спостерігався незвичайний метеорний потік: на відміну від інших метеоритних дощів, шляхи його метеорів не сходилися в одній точці (радіант).
Для потоку було запропоновано назву «Кириліди», оскільки через відсутність радіанта його не можна було назвати по якомусь сузір'ю і за аналогією з персеїдами, яких також називають «Сльозами святого Лаврентія» (за датою фестивалю святого Лаврентія, що припадає на найактивніший період метеорного потоку).
Усі метеори потоку рухалися на південний схід. Звертали на себе увагу повільний рух метеорів (деякі з них могли спостерігатися протягом хвилини) і їх горизонтальний (а не зі зниженням) політ. Пізніше з'ясувалося, що метеори спостерігалися лише в місцевостях, що лежать на великій дузі, що починається в Торонто і кінчається в районі Бермудських островів.
На підставі даних спостережень були обчислені елементи орбіти метеорного потоку: період обертання 90 хвилин, нахил 51,6°, ексцентриситет 0, довгота спадного вузла −33° 20', час проходження спадного вузла 2:20 UTC, 10 лютого 1913 року. Відповідно, одним із можливих пояснень цієї події є розпад в атмосфері досить великого об'єкта або групи об'єктів, які потрапили в гравітаційне поле Землі і були захоплені нею. Ще одна гіпотеза припускає, що об'єкти потоку були спочатку викинуті місячним вулканом і утворювали кільце навколо Землі, подібне кільцям Сатурна, а метеорний потік був результатом входження в атмосферу залишків цього кільця.
Кільця Землі
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWlMMkpsTDFKcGJtZHpYMjltWDBWaGNuUm9KVEpEWDJGelgzTnBiWFZzWVhSbFpGOWllVjlEWld4bGMzUnBZVjkzYVhSb1gyRmtaRzl1WDJaeWIyMWZSWFZuWlc1bFgxTjBZWFZtWm1WeUxtcHdaeTh6TlRCd2VDMVNhVzVuYzE5dlpsOUZZWEowYUNVeVExOWhjMTl6YVcxMWJHRjBaV1JmWW5sZlEyVnNaWE4wYVdGZmQybDBhRjloWkdSdmJsOW1jbTl0WDBWMVoyVnVaVjlUZEdGMVptWmxjaTVxY0djPS5qcGc=.jpg)
У 1980 році в журналі «Nature» була опублікована стаття, автор якої, Джон О'Кіф із Goddard Space Flight Center, припустив, що 34 мільйони років тому у Землі могли існувати кільця, подібні кільцям Сатурна. О'Кіф пов'язав зменшення зимових температур у пізньому еоцені з випаданням великої кількості тектитів. Він припустив, що тектити і мікротектити, захоплені гравітаційним полем Землі, могли утворити кільце, стабільне протягом кількох мільйонів років. Затінення Землі кільцем могло призвести до глобального похолодання, з яким пов'язується вимирання багатьох видів морських організмів у пізньому Еоцені. На думку Пітера Фосетта (Університет Нью-Мексико) і Марка Бослоу (Sandia National Laboratories, Міністерство енергетики США), формування системи кілець, що складаються з речовини, викинутої при зіткненні комет і астероїдів із Землею, могло стати однією з причин глобального зледеніння.
Дослідження повідомлень про падіння метеоритів, спостереження болідів і метеорних дощів за період з 800 року до н. е. по 1750 рік н. е., проведене вченими Національного музею Данії, показало, що можна виділити 16 періодів збільшення числа подібних явищ. Автори дослідження пов'язують такі збільшення з розпадом захопленого Землею невеликого небесного тіла (комети або астероїда) в зоні Роша з подальшим утворенням кільця і випаданням його матеріалу у формі метеорів і метеоритів.
Не виключається наявність нині у Землі кілець, що складаються з невеликих пилинок, які через розмір складових їх частинок є неспостережуваними в оптичному діапазоні.
Троянські супутники Місяця
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWxMMlV3TDB4aFozSmhibWRsWDNCdmFXNTBjMTlGWVhKMGFGOTJjMTlOYjI5dUxtcHdaeTh6TURCd2VDMU1ZV2R5WVc1blpWOXdiMmx1ZEhOZlJXRnlkR2hmZG5OZlRXOXZiaTVxY0djPS5qcGc=.jpg)
Об'єкти, що рухаються по орбіті іншого небесного тіла в 60° попереду (у точці Лагранжа L4) або позаду (L5) нього, називаються «троянцями». У 1982 році була зроблена спроба пошуку супутників в околицях точок Лагранжа системи Земля — Місяць, а також точки L2 системи Земля — Сонце. В околиці точок L3, L4 і L5 (Земля — Місяць) могли бути виявлені об'єкти 17—19-ї зоряної величини, в околиці точок L1 і L2 (Земля — Місяць) — 10—18-ї зоряної величини, в околиці точки L2 (Земля — Сонце) — 14—16-ї зоряної величини. Ніяких об'єктів виявлено не було.
Невдача цього пошуку може бути пов'язана з тим, що через припливне гальмування орбіта Місяця постійно розширюється. Хоча темпи такого розширення і малі, за проміжок часу в 10—100 мільйонів років орбіта розшириться настільки, що положення тіла в точці Лагранжа стане нестабільним. За однією з гіпотез, відмінність у будові зверненої до Землі і зворотної сторін Місяця пояснюється космічним зіткненням: одночасно з Місяцем у точці Лагранжа сформувався супутник діаметром близько 1200 км, через дестабілізацію його орбіти, міг зіткнутися з Місяцем на відносно невеликій швидкості, у результаті чого на зворотному боці Місяця з'явилася товста кора.
Хмари Кордилевського
У жовтні 1956 року польським вченим Казімежем Кордилевським спостерігалися розташовані в точках Лагранжа L4 і L5 системи Земля — Місяць сяючі області з кутовим розміром близько 2° і яскравістю приблизно в 2 рази меншою, ніж у протисяйво. У березні та квітні 1961 року Кордилевський зробив перші фотографії цих скупчень, які на той час змінили свою форму і розміри. У 1967 році спостереження Кордилевского підтвердив американський вчений Дж. Уеслі Сімпсон на обладнанні обсерваторії Койпера. Виявлені об'єкти отримали назву «Хмари Кордилевського». Серйозним підтвердженням існування цих хмар є результати, отримані Дж. Рочем в 1969—1970 роках на КА 080-6.
За даними Кордилевського, приблизна маса цих пилових хмар за космічними мірками досить незначна — маса кожного хмари складає всього близько 10 000 тон, поперечний розмір оцінюється в 10 000 км (за іншими джерелами — до 40 000 км).
Через надзвичайно малу яскравість хмари її досить складно спостерігати з Землі, тому навіть сам факт їх існування заперечується деякими вченими. Не були зафіксовані хмари і при спостереженні з космічних апаратів (Hiten).
Квазісупутники
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHlMekl6TDA5eVltbDBjMTl2Wmw5RGNuVnBkR2h1WlY5aGJtUmZSV0Z5ZEdndVoybG1Mekl3TUhCNExVOXlZbWwwYzE5dlpsOURjblZwZEdodVpWOWhibVJmUldGeWRHZ3VaMmxtLmdpZg==.gif)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWpMMk0zTDBodmNuTmxjMmh2WlY5dmNtSnBkRjl2Wmw5RGNuVnBkR2h1WlY5bWNtOXRYM1JvWlY5d1pYSnpjR1ZqZEdsMlpWOXZabDlGWVhKMGFDNW5hV1l2TWpBd2NIZ3RTRzl5YzJWemFHOWxYMjl5WW1sMFgyOW1YME55ZFdsMGFHNWxYMlp5YjIxZmRHaGxYM0JsY25Od1pXTjBhWFpsWDI5bVgwVmhjblJvTG1kcFpnPT0uZ2lm.gif)
Хоча до теперішнього часу, крім Місяця, не було знайдено жодних інших постійних супутників Землі, деякі типи навколоземних об'єктів перебувають із Землею в орбітальному резонансі 1:1. Такі об'єкти називаються квазісупутниками.
Квазісупутники обертаються навколо Сонця на тій же відстані, що і планета. Їх орбіти є нестабільними. Ці об'єкти протягом кількох тисяч років переходять до іншого резонансу або на інші орбіти. У Землі є кілька квазісупутників: (3753) Круїтні, , (164 207) 2004 GU9, , 2010 SO16 та інші.
Круїтні, відкритий в 1986 році, обертається навколо Сонця еліптичнпю орбітою, але при спостереженні із Землі здається, що він має підковоподібну орбіту.
14 вересня 2006 року було виявлено навколо Землі на приполярній орбіті об'єкт діаметром 5 метрів. Хоча спочатку вважалося, що це третій ступінь S-IVB ракети Saturn, що залишилася в космосі після місії «Аполлон-12», пізніше було встановлено, що це астероїд, що отримав позначення 2006 RH120. Астероїд перейшов на орбіту навколо Сонця через 13 місяців. Його повернення в навколоземний простір очікується в 2028 році.
Троянські астероїди Землі
Троянці Землі — це група астероїдів, яка рухається навколо Сонця уздовж орбіти Землі в 60° попереду (L4) або позаду (L5) неї, обертаючись навколо однієї з двох точок Лангранжа системи Земля — Сонце. При спостереженні із Землі вони розташовувалися б на небі в 60° позаду чи попереду Сонця.
У 2010 році у Землі був виявлений перший троянський астероїд — 2010 TK7. Це невеликий об'єкт діаметром 300 метрів. Обертається навколо точки L4, виходячи з площини екліптики. У точці L5 троянських астероїдів поки не виявлено.
У літературі
Хоча повідомлення Пті про відкриття другого супутника не було прийнято науковим співтовариством, його описи в популярній літературі привернули увагу астрономів-любителів і публіки. Особливу роль у цьому зіграло згадка його в романі Жуля Верна «Навколо Місяця», який був опублікований в 1869 році. Роман придбав значну популярність і підштовхнув багатьох астрономів-любителів до пошуку нових супутників Землі, проте Пті, який помер в 1865 році, не дожив до раптового отримання його теорією нової популярності.
Однак лише пізніше було помічено, що параметри супутника, запропоновані Жюлем Верном, не можуть відповідати реальному об'єкту. Орбітальний період супутника, що перебуває на відстані 7480 км (відстань взято з англійського видання, у російському і французькому виданнях йдеться, що снаряд зустрів супутник на відстані 8140 км від поверхні Землі, що дає ще більш високе значення періоду) від поверхні Землі, повинен складати 4 години 48 хвилин, а не 3 години 20 хвилин.
Доктор Р. С. Річардсон з Обсерваторії Маунт Вілсон в 1952 році запропонував такі параметри для орбіти супутника, припускаючи, що вона не є круговою: перигей 5010 км, апогей 7480 км, ексцентриситет 0,1784.
Причина розбіжності, найімовірніше, полягає в тому, що Жуль Верн не читав вихідних повідомлень Пті, а ґрунтувався на описі Гільема.
У романі Семюеля Ділені «Дальгрен» Земля таємничим чином знаходить другий супутник.
Дія серії романів «Грибна планета» письменниці Елеанор Камерон відбувається на маленькому населеному другому супутнику Землі під назвою Базидій, що перебуває на невидимій орбіті на відстані 50 000 км від Землі.
Див. також
Примітки
- Carter L. Have astronomers discovered Earth's second moon? [ 13 жовтня 2007 у Wayback Machine.] (англ.) (Сентябрь 2003). Проверено 10 сентября 2011. .
- Farley J. On the nature of those meteors called shooting stars // (Nicholson's) Journal of Natural Philosophy, Chemistry, and the Arts. — 1811.
- Petit F. Recherchez analytiques pour la trajectoire et la parallaxe des bolides [ 9 березня 2016 у Wayback Machine.] (фр.
- Petit F. Sur le bolide du 21 mars 1846, et sur les conséquences que sembleraient devoir résulter de son apparition [ 9 березня 2016 у Wayback Machine.] (фр.
- Petit F. Sur le bolide du 23 juillet 1846 [ 7 вересня 2017 у Wayback Machine.] (фр.
- Arago F. Astronomie populaire.
- Schlyter P. The Earth's Second Moon, 1846-present [ 2012-01-15 у Wayback Machine.] (англ.
- A Second Moon: When It Has Been Seen [ 6 серпня 2020 у Wayback Machine.] (англ.
- Kragh H. The Moon that Wasn't: The Saga of Venus’ Spurious Satellite [ 10 березня 2016 у Wayback Machine.].
- Pickering W. H. A meteoric satellite [ 10 жовтня 2017 у Wayback Machine.] (англ.
- Armed Forces Seeks `Steppingstone to Stars' [ 5 лютого 2012 у Wayback Machine.] (англ.
- 1 or 2 Artificial Satellites Circling Earth, Says Expert [ 5 лютого 2012 у Wayback Machine.] (англ.
- «Pentagon scare over the observance of two previously unobserved satellites orbiting the earth has dissipated with the identification of the objects as natural, not artificial satellites.
- Valdes F., Freitas R. A, Jr. A Search for Objects near the Earth-Moon Lagrangian Points [ 31 серпня 2019 у Wayback Machine.] (англ.
- Sepharial.
- Kragh H. The Moon that Wasn't: The Saga of Venus’ Spurious Satellite [ 10 березня 2016 у Wayback Machine.].
- Bagby J. P. Terrestrial satellites: Some direct and indirect evidence (англ.
- Baker R. M. L., Jr. Ephemeral Natural Satellites of the Earth (англ.
- Bagby J. P. Natural Earth Satellites (англ.
- O'Keefe J. A. Tektites and the Cyrillid Shower [ 27 лютого 2018 у Wayback Machine.] (англ.
- Buchheim R. K. The sky is your laboratory: advanced astronomy projects for amateurs [ 1 жовтня 2014 у Wayback Machine.].
- O'Keefe J. A. A Probable Natural Satellite: The Meteor Procession of February 9, 1913 [ 28 жовтня 2017 у Wayback Machine.] (англ.
- O'Keefe J. A. The Cyrillid Shower: Remnant of a Circumterrestrial Ring? [ 9 жовтня 2017 у Wayback Machine.]
- Rings Around The Earth: A Clue To Climate Change? [ 2013-05-11 у Wayback Machine.]
- Choi C. Q. Earth Had Two Moons That Crashed to Form One, Study Suggests [ 2012-01-25 у Wayback Machine.] (англ.
- Roach J. R. Counterglow from the earth-moon libration points [ 4 грудня 2017 у Wayback Machine.] (англ.
- Kordylewski K. Pyłowe Księżyce Ziemi — co to takiego? [ 2007-09-27 у Wayback Machine.] (польск.). Проверено 10 сентября 2011. .
- Laufer R. et al.
- Hiten [ 23 березня 2017 у Wayback Machine.].
- Wiegert P., Innanen K., Mikkola S. Near-Earth asteroid 3753 Cruithne [ 5 лютого 2007 у Wayback Machine.] (англ.). Проверено 10 сентября 2011. .
- Great Shefford Observatory. 2006 RH120 (= 6R10DB9) — A second moon for the Earth? [ 6 лютого 2015 у Wayback Machine.]. Проверено 16 апреля 2008. .
- Murray С.
- Астрономы открыли «троянский» спутник Земли [ 28 липня 2011 у Wayback Machine.], РИА Новости (27 июля 2011). Проверено 13 сентября 2011.
- Попов Л.
- Crovisier J. De la Terre à la Lune (1865) et Autour de la Lune (1870): les débuts de la conquête spatiale. [ 2011-09-07 у Wayback Machine.]
Література
- Ashbrook J. Other Satellites of Earth : ( )[англ.] // Sky and Telescope. — 1954. — Vol. 14. — P. 334.
- Ashbrook J. The Many Moons of Dr Waltemath : ( )[англ.] // Sky and Telescope. — 1964. — Vol. 28. — P. 218.
- Bakich M. E. The Cambridge Planetary Handbook. — Cambridge : Cambridge University Press, 2000. — 346 p. — .
- Corliss W. R. Other moons of the Earth // Mysterious Universe: A handbook of astronomical anomalies. — Sourcebook Project, 1979. — P. 146—157. — .
- Kragh H. The second moon of the Earth : ( )[англ.] // Journal for the History of Astronomy. — 2008. — Vol. 39.
- Schlyter P. The Earth's Second Moon, 1846-present [ 6 квітня 2011 у Wayback Machine.] // Nine Planets: A Multimedia Tour of the Solar System: one star, eight planets, and more.
Посилання
- Earth's Other Moon [ 18 листопада 2015 у Wayback Machine.].
- Near-Earth asteroid 3753 Cruithne — Earth's curious companion [ 5 лютого 2007 у Wayback Machine.].
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Gipotetichni prirodni suputniki Zemli nebesni tila sho obertayutsya navkolo Zemli isnuvannya yakih peredbachalosya astronomami Nini zagalnoviznano sho yedinim prirodnim suputnikom Zemli ye Misyac odnak pripushennya pro isnuvannya inshih suputnikiv neodnorazovo visuvalisya astronomami publikuvalisya v populyarnih vidannyah i opisuvalisya v hudozhnih tvorah Zemlya z dvoma suputnikami zobrazhennya otrimane za dopomogoyu programi Celestia Sprobi viyavlennya dodatkovih suputnikiv neodnorazovo robilisya okremimi astronomami protyagom XIX i pershoyi polovini XX stolit Zhodne z opublikovanih povidomlen pro viyavlennya peredbachuvanih suputnikiv ne bulo pidtverdzheno nezalezhnimi sposterezhennyami U drugij polovini XX stolittya spochatku u zv yazku z potrebami kosmonavtiki a zgodom i dlya viyavlennya ob yektiv yaki mozhut zitknutisya iz Zemleyu pochali vesti sistematichni poshuki nebesnih til u navkolozemnomu prostori Pionerom takih poshukiv stav Klajd Vilyam Tombo pershovidkrivach Plutona Nini aktivnij poshuk takih ob yektiv vedetsya v ramkah dekilkoh proektiv Spaceguard LINEAR NEAT LONEOS ATLAS Katalinskij oglyad ta inshi Postijnih suputnikiv u ramkah cih proektiv viyavleno ne bulo Isnuye kilka navkolozemnih ob yektiv yaki v populyarnij literaturi inodi nazivayut drugimi Misyacyami abo drugimi suputnikami Po pershe ce asteroyidi orbiti yakih perebuvayut u rezonansi z orbitoyu Zemli Kvazisuputniki yak ot 3753 Kruyitni ruhayutsya v orbitalnomu rezonansi z Zemleyu 1 1 ale obertayutsya navkolo Soncya Troyanci Zemli yak ot 2010 TK7 ruhayutsya tiyeyu samoyu orbitoyu sho j Zemlya ale pered abo pislya neyi v okolici tochok Lagranzha sistemi Zemlya Sonce Po druge u tochkah Lagranzha sistemi Misyac Zemlya na misyachnij orbiti v 60 poperedu i pozadu Misyacya viyavleni hmari mizhplanetnogo pilu sho otrimali nazvu hmari Kordilevskogo za prizvishem astronoma yakij yih vidkriv Krim togo mozhlive zahoplennya Zemleyu timchasovih suputnikiv orbita yakih ye nestijkoyu Prikladom takogo suputnika ye asteroyid 2006 RH120 Ranni gipoteziBolid Pershi gipotezi sho pripuskayut isnuvannya inshih nebesnih til krim Misyacya sho obertayutsya navkolo Zemli buli visunuti u XVIII stolitti u zv yazku z diskusiyeyu pro prirodu meteoriv ta bolidiv U toj chas populyarni buli pripushennya pov yazani iz zemnim pohodzhennyam cih yavish vibuh goryuchih gaziv atmosferna elektrika tosho Odnak obchislennya shvidkosti yihnogo ruhu davalo pokazniki yaki mozhna porivnyati zi shvidkistyu ruhu Zemli navkolo Soncya yaka vzhe bula vidoma vchenim togo chasu U zv yazku z cim buli zrobleni sprobi poyasniti poyavu danih til nayavnistyu obertayuchihsya navkolo Zemli komet yaki chas vid chasu vhodyat v atmosferu Cyu teoriyu zaproponovav Tomas Klep yakij z 1739 po 1766 roki buv prezidentom Yelskogo koledzhu Z oglyadu na te sho ne buli vidomi vipadki padinnya bolidiv na Zemlyu i sho inshi nebesni tila perebuvali na duzhe velikij vidstani vid Zemli Klep zrobiv visnovok sho Zemlya ye centralnim tilom navkolo yakogo zvertayutsya bolidi Obchislivshi peredbachuvanu orbitu odnogo z bolidiv vin otrimav perigej 40 km i apogej 6440 km Ci ideyi otrimali rozvitok na samomu pochatku XIX stolittya U 1811 roci Dzhon Farli pisav sho isnuye majzhe neskinchenne chislo satelitul abo duzhe malenkih suputnikiv yaki postijno obertayutsya navkolo Zemli v usih mozhlivih napryamkah i pokazuyutsya lishe na duzhe korotkij chas koli voni zanuryuyutsya u verhni shari atmosferi pri kozhnomu prohodzhenni perigeyu Suputnik PtiFrederik Pti Frederic Petit Pershe primitne povidomlennya pro vidkrittya drugogo suputnika Zemli zrobiv francuzkij astronom Frederik Pti Frederic Petit direktor Tuluzkoyi observatoriyi Pti zajmavsya spoglyadannyam bolidiv namagayuchis virahuvati yih orbiti Povidomlennya pro rezultati svoyih sposterezhen vin publikuvav u vidavanomu Akademiyeyu nauk zhurnali Comptes rendus Deyaki zi sposterezhuvanih nim bolidiv za jogo obchislennyam mali eliptichnu orbitu buduchi takim chinom suputnikami Zemli bolid sho sposterigavsya 5 sichnya 1837 roku bolid sho sposterigavsya 21 bereznya 1846 roku z periodom 2 godini 45 hvilin bolid sho sposterigavsya 23 lipnya 1846 roku z periodom 3 godini 24 hvilini Najbilshu populyarnist zdobuli povidomlennya Pti zrobleni u 1846 roci Opis orbiti bolida vid 21 bereznya 1846 roku buv zasnovanij na sposterezhennyah Lebona Dassye Tuluza i Larivye Artenak Pti obchisliv sho cej bolid obertavsya navkolo Zemli eliptichnoyu orbitoyu z periodom 2 godini 45 hvilin apogeyem 3570 km i perigeem 114 km Varto vidznachiti sho visota 114 km vidpovidaye verhnij mezhi stratosferi cherez sho publikaciyu prokomentuvav Urben Lever ye yakij vkazav na neobhidnist brati do uvagi opir atmosferi U 1851 roci Lever ye opublikuvav u Comptes Rendus stattyu prisvyachenu analizu povidomlen Pti Vin zrobiv visnovok sho rezultati Pti nedostatno dostovirnimi tak yak tim ne buli prijnyati do uvagi pohibki u vihidnih danih a takozh ne vrahovano opir povitrya Levere vvazhav sho viznannya bolida suputnikom Zemli ye lishe odniyeyu z mozhlivih gipotez pri chomu praktichno nejmovirnoyu vrahovuyuchi fizichni harakteristiki yavisha Hocha gipotezi Pti v cilomu buli vidkinuti naukovim tovaristvom voni zgaduvalisya v populyarnij literaturi Tak Fransua Arago v Astronomie populaire pisav Deyaki astronomi stverdzhuyut sho bolidi slid vvazhati suputnikami nashoyi planeti oskilki voni ruhayutsya navkolo Zemli z velicheznoyu shvidkistyu i mozhut sposterigatisya povtorno V ostanni roki Pti direktor Tuluzkoyi observatoriyi z velikim zavzyattyam namagavsya virahuvati orbiti bolidiv vidpovidni zgadanoyi gipotezi i domigsya uspihu z deyakoyu tochnistyu Pti yakomu ideyi pro drugij suputniku tak i ne dali spokoyu v 1861 roci opublikuvav she odnu stattyu u yakij obgruntovuvav jogo isnuvannya perturbaciyami v rusi Misyacya Odnak i cya gipoteza ne otrimala viznannya Suputniki ValtemataPovidomlennya Valtemata pro vidkrittya drugogo suputnika Zemli U 1898 roci doktor Georg Valtemat Georg Waltemath vchenij iz Gamburga povidomiv sho vin vidkriv sistemu malenkih suputnikiv yaki obertayutsya navkolo Zemli Hocha Valtemat vkazuvav na te sho suputnik sposterigavsya ranishe ci povidomlennya buli opublikovani perevazhno v malodostupnih dzherelah jomu mabut ne bulo vidomo pro sposterezhennya Pti Odin z opisanih Valtematom suputnikiv perebuvav na vidstani 1 030 000 km vid Zemli mav diametr 700 km i zdijsnyuvav obert navkolo Zemli za 119 dniv sinodichnij period stanoviv 177 dniv Ukazuvalosya takozh sho suputnik vidbivaye nedostatno svitla shob buti vidimim neozbroyenim okom prote v pevni momenti chasu vin vse zh vidimij Valtemat zrobiv kilka prognoziv shodo mozhlivih momentiv sposterezhennya suputnika Posilayuchis na sposterezhennya zrobleni u 1881 roci v Grenlandiyi vin vkazav sho inodi vin syaye v nochi yak Sonce ale tilki protyagom godini abo blizko togo Valtemat vvazhav sho jogo suputnik ranishe sposterigali Dzhovanni Kassini i yaki prijnyali jogo za sonyachnu plyamu Krim togo vin posilavsya na sposterezhennya suputnika Veneri v Sent Neote 1761 roku vvazhayuchi sho i v comu vipadku sposterigavsya drugij suputnik Zemli Odnak argumentiv na korist takoyi interpretaciyi cih sposterezhen vin ne naviv U lyutomu 1898 roku za obchislennyami Valtemata suputnik povinen buv projti po disku Soncya 4 lyutogo 1898 roku sluzhbovci poshtovogo viddilennya mista Grajfsvalda sposterigayuchi Sonce neozbroyenim okom pobachili temnij ob yekt diametr yakogo stanoviv priblizno 1 5 diametra Soncya sho zrobiv prohodzhennya z 1 10 po 2 10 za berlinskim chasom Odnak u cej zhe chas za Soncem sposterigali astronomi U Vinkler W Winkler z Yeni ta Ivo fon Benko Ivo von Benko z Puli Avstriya yaki ne pobachili nichogo krim zvichajnih sonyachnih plyam Nevdachi ne poslabili pragnennya Valtemata do poshukiv novogo suputnika i 20 lipnya 1898 roku vin napraviv u zhurnal Science povidomlennya pro vidkrittya tretogo suputnika diametrom 746 km roztashovanogo na vidstani 427 250 km vid Zemli Valtemat nazvav jogo voistinu burhlivim i magnetichnim suputnikom nim Wahrhafter Wetter und Magnet Mond U zhurnali prokomentuvali ce povidomlennya tak Mozhlivo same cej suputnik keruye bozhevillyam angl Perhaps it is also the moon presiding over lunacy Podalshi poshukiVilyam Pikering Mozhlivist nayavnosti u Zemli drugogo suputnika vivchav Vilyam Pikering Dlya pochatku vin virahuvav sho suputnik yakij obertayetsya na vidstani 320 km vid zemnoyi poverhni ta maye diametr 30 sm i taku zh vidobrazhayuchu zdatnist yak i Misyac maye buti vidno v 3 dyujmovij teleskop a suputnik diametrom 3 m bude vidno neozbroyenim okom Pikering ne zajmavsya poshukami dodatkovih suputnikiv Zemli hocha z 1888 roku shukav suputniki Misyacya Ne viyavivshi takih suputnikiv vin zrobiv visnovok sho yaksho voni j isnuyut to povinni buti diametrom menshe 3 metriv Takozh 1923 roku vin opublikuvav stattyu Meteoritnij suputnik angl A Meteoritic Satellite v zhurnali Popular Astronomy sho faktichno mistila zvernenij do astronomiv lyubiteliv zaklik do poshuku malenkih prirodnih suputnikiv Klajd Vilyam Tombo Klajdu Tombo yakij vidkriv Pluton Armiya SShA doruchila poshuk navkolozemnih asteroyidiv U berezni 1954 roku buv opublikovanij pres reliz u yakomu poyasnyuvalasya neobhidnist takogo doslidzhennya vkazuvalosya sho podibni suputniki mozhut zigrati rol svogo rodu perevalochnih stancij dlya kosmichnih korabliv Takozh yih viyavlennya bulo neobhidno dlya togo shob garantuvati vidsutnist pomilkovih spracovuvan radariv sho vidstezhuyut kosmichni aparati Faktichno ce buv pershij sistematichnij poshuk ob yektiv u navkolozemnomu prostori Metodika poshuku peredbachala vikoristannya fotokameri nalashtovanoyi na stezhennya za ob yektom yakij obertayetsya navkolo Zemli na pevnij visoti Na oderzhanih znimkah zori viglyadamut yak dovgi liniyi suputnik na cij visoti bude vidno yak tochku a toj yakij maye bilsh visoku abo nizku orbitu yak korotka liniya Z cim poshukom pov yazana odna z teorij zmovi Za slovami ufologa Donalda Kiho yakij piznishe stav direktorom Nacionalnogo doslidnickogo komitetu po povitryanih fenomenah sho posilavsya na dzherela v Pentagoni poshuk buv zroblenij dlya viyavlennya dvoh ob yektiv sho obertalisya navkolo Zemli viyavlenih radarom dalnoyi diyi v seredini 1953 roku Kiho v travni 1954 roku zayaviv sho poshuk buv uspishnij i sho odin abo obidva ob yekti buli viyavleni i mayut shtuchnu prirodu 23 serpnya 1954 roku zhurnalom Aviation Week bulo opublikovano povidomlennya sho dva prirodnih suputnika buli znajdeni na vidstani 400 i 600 kilometriv vid Zemli Odnak Tombo publichno zayaviv sho zhodnih ob yektiv viyavleno ne bulo U 1959 roci Tombo predstaviv ostatochnij visnovok u yakomu govorilosya sho poshuk ne dav rezultativ niyakih ob yektiv yaskravishe 12 14 yi zoryanoyi velichini viyavleno ne bulo Inshi povidomlennyaAstrologichnij znak Lilit U 1918 roci astrolog Volter Gornold takozh vidomij yak Sefariel zayaviv sho svoyimi sposterezhennyami pidtverdiv vidkrittya suputnika Valtemata Vin nazvav suputnik im yam Lilit pershoyi druzhini Adama v kabbalistichnij teoriyi Sefariel zayavlyav sho Lilit ye temnim suputnikom nevidimim bilshu chastinu chasu i sho vin sam zmig pobachiti jogo tilki v moment jogo prohodzhennya po disku Soncya Sefariel vvazhav sho suputnik maye priblizno tu zh masu sho i Misyac Na praktici ce b prizvelo do suttyevih zburen u rusi Misyacya yaki ne sposterigayutsya U 1926 roci zhurnal Sirius opublikuvav rezultati doslidzhen nimeckogo astronoma lyubitelya V Shpillya yakij zayaviv pro sposterezhennya 24 travnya 1926 roku drugogo suputnika Zemli pri jogo prohodzhenni po disku Misyacya Shpill vkazuvav sho suputnik mav viglyad malenkoyi temnoyi kuli z vidimim kutovim rozmirom 6 ne shozhoyi na meteor abo povitryanu kulyu Naprikinci 1960 h rokiv amerikanskij vchenij Dzhon Bagbi zayaviv pro sposterezhennya do desyati malenkih prirodnih suputnikiv Zemli yaki vin vvazhav ulamkami yakogos tila yake rozvalilosya v grudni 1955 roku Vin obchisliv dlya nih eliptichni orbiti z ekscentrisitetom 0 498 velikoyu pivvissyu 14 065 km sho daye visoti perigeyu i apogeyu 680 i 14 700 km vidpovidno Z teoretichnoyi poziciyi mozhlivist zahoplennya Zemleyu timchasovih suputnikiv shlyahom galmuvannya meteoriv u verhnih sharah atmosferi ne viklyuchena hocha jmovirnist takogo zahoplennya dosit mala 0 2 a sami suputniki ye korotkozhivuchimi i praktichno ne piddayutsya viyavlennyu Odnak oskilki Bagbi zasnovuvav svoyi obchislennya na netochnih danih pro orbiti shtuchnih suputnikiv iz Goddard Satellite Situation Report a takozh z oglyadu na te sho v perigeyi suputniki Bagbi povinni buli mati pershu zoryanu velichinu i mogli buti legko viyavleni pri sposterezhenni neozbroyenim okom povidomlennya ne bulo prijnyato vserjoz Bagbi tim ne mensh ne vidmovivsya vid ideyi poshuku dodatkovih suputnikiv publikuyuchi novi povidomlennya pro viyavlennya zahoplenih Zemleyu nebesnih til nevelikogo rozmiru Meteornij potik 9 lyutogo 1913 roku9 lyutogo 1913 roku u den svyatogo Kirila u Toronto sposterigavsya nezvichajnij meteornij potik na vidminu vid inshih meteoritnih doshiv shlyahi jogo meteoriv ne shodilisya v odnij tochci radiant Dlya potoku bulo zaproponovano nazvu Kirilidi oskilki cherez vidsutnist radianta jogo ne mozhna bulo nazvati po yakomus suzir yu i za analogiyeyu z perseyidami yakih takozh nazivayut Slozami svyatogo Lavrentiya za datoyu festivalyu svyatogo Lavrentiya sho pripadaye na najaktivnishij period meteornogo potoku Usi meteori potoku ruhalisya na pivdennij shid Zvertali na sebe uvagu povilnij ruh meteoriv deyaki z nih mogli sposterigatisya protyagom hvilini i yih gorizontalnij a ne zi znizhennyam polit Piznishe z yasuvalosya sho meteori sposterigalisya lishe v miscevostyah sho lezhat na velikij duzi sho pochinayetsya v Toronto i kinchayetsya v rajoni Bermudskih ostroviv Na pidstavi danih sposterezhen buli obchisleni elementi orbiti meteornogo potoku period obertannya 90 hvilin nahil 51 6 ekscentrisitet 0 dovgota spadnogo vuzla 33 20 chas prohodzhennya spadnogo vuzla 2 20 UTC 10 lyutogo 1913 roku Vidpovidno odnim iz mozhlivih poyasnen ciyeyi podiyi ye rozpad v atmosferi dosit velikogo ob yekta abo grupi ob yektiv yaki potrapili v gravitacijne pole Zemli i buli zahopleni neyu She odna gipoteza pripuskaye sho ob yekti potoku buli spochatku vikinuti misyachnim vulkanom i utvoryuvali kilce navkolo Zemli podibne kilcyam Saturna a meteornij potik buv rezultatom vhodzhennya v atmosferu zalishkiv cogo kilcya Kilcya ZemliZgenerovane programoyu Celestia zobrazhennya Zemli z kilcyami U 1980 roci v zhurnali Nature bula opublikovana stattya avtor yakoyi Dzhon O Kif iz Goddard Space Flight Center pripustiv sho 34 miljoni rokiv tomu u Zemli mogli isnuvati kilcya podibni kilcyam Saturna O Kif pov yazav zmenshennya zimovih temperatur u piznomu eoceni z vipadannyam velikoyi kilkosti tektitiv Vin pripustiv sho tektiti i mikrotektiti zahopleni gravitacijnim polem Zemli mogli utvoriti kilce stabilne protyagom kilkoh miljoniv rokiv Zatinennya Zemli kilcem moglo prizvesti do globalnogo poholodannya z yakim pov yazuyetsya vimirannya bagatoh vidiv morskih organizmiv u piznomu Eoceni Na dumku Pitera Fosetta Universitet Nyu Meksiko i Marka Boslou Sandia National Laboratories Ministerstvo energetiki SShA formuvannya sistemi kilec sho skladayutsya z rechovini vikinutoyi pri zitknenni komet i asteroyidiv iz Zemleyu moglo stati odniyeyu z prichin globalnogo zledeninnya Doslidzhennya povidomlen pro padinnya meteoritiv sposterezhennya bolidiv i meteornih doshiv za period z 800 roku do n e po 1750 rik n e provedene vchenimi Nacionalnogo muzeyu Daniyi pokazalo sho mozhna vidiliti 16 periodiv zbilshennya chisla podibnih yavish Avtori doslidzhennya pov yazuyut taki zbilshennya z rozpadom zahoplenogo Zemleyu nevelikogo nebesnogo tila kometi abo asteroyida v zoni Rosha z podalshim utvorennyam kilcya i vipadannyam jogo materialu u formi meteoriv i meteoritiv Ne viklyuchayetsya nayavnist nini u Zemli kilec sho skladayutsya z nevelikih pilinok yaki cherez rozmir skladovih yih chastinok ye nesposterezhuvanimi v optichnomu diapazoni Troyanski suputniki MisyacyaRoztashuvannya tochok Lagranzha sistemi Zemlya Misyac Ob yekti sho ruhayutsya po orbiti inshogo nebesnogo tila v 60 poperedu u tochci Lagranzha L4 abo pozadu L5 nogo nazivayutsya troyancyami U 1982 roci bula zroblena sproba poshuku suputnikiv v okolicyah tochok Lagranzha sistemi Zemlya Misyac a takozh tochki L2 sistemi Zemlya Sonce V okolici tochok L3 L4 i L5 Zemlya Misyac mogli buti viyavleni ob yekti 17 19 yi zoryanoyi velichini v okolici tochok L1 i L2 Zemlya Misyac 10 18 yi zoryanoyi velichini v okolici tochki L2 Zemlya Sonce 14 16 yi zoryanoyi velichini Niyakih ob yektiv viyavleno ne bulo Nevdacha cogo poshuku mozhe buti pov yazana z tim sho cherez priplivne galmuvannya orbita Misyacya postijno rozshiryuyetsya Hocha tempi takogo rozshirennya i mali za promizhok chasu v 10 100 miljoniv rokiv orbita rozshiritsya nastilki sho polozhennya tila v tochci Lagranzha stane nestabilnim Za odniyeyu z gipotez vidminnist u budovi zvernenoyi do Zemli i zvorotnoyi storin Misyacya poyasnyuyetsya kosmichnim zitknennyam odnochasno z Misyacem u tochci Lagranzha sformuvavsya suputnik diametrom blizko 1200 km cherez destabilizaciyu jogo orbiti mig zitknutisya z Misyacem na vidnosno nevelikij shvidkosti u rezultati chogo na zvorotnomu boci Misyacya z yavilasya tovsta kora Hmari KordilevskogoDokladnishe Hmari Kordilevskogo U zhovtni 1956 roku polskim vchenim Kazimezhem Kordilevskim sposterigalisya roztashovani v tochkah Lagranzha L4 i L5 sistemi Zemlya Misyac syayuchi oblasti z kutovim rozmirom blizko 2 i yaskravistyu priblizno v 2 razi menshoyu nizh u protisyajvo U berezni ta kvitni 1961 roku Kordilevskij zrobiv pershi fotografiyi cih skupchen yaki na toj chas zminili svoyu formu i rozmiri U 1967 roci sposterezhennya Kordilevskogo pidtverdiv amerikanskij vchenij Dzh Uesli Simpson na obladnanni observatoriyi Kojpera Viyavleni ob yekti otrimali nazvu Hmari Kordilevskogo Serjoznim pidtverdzhennyam isnuvannya cih hmar ye rezultati otrimani Dzh Rochem v 1969 1970 rokah na KA 080 6 Za danimi Kordilevskogo priblizna masa cih pilovih hmar za kosmichnimi mirkami dosit neznachna masa kozhnogo hmari skladaye vsogo blizko 10 000 ton poperechnij rozmir ocinyuyetsya v 10 000 km za inshimi dzherelami do 40 000 km Cherez nadzvichajno malu yaskravist hmari yiyi dosit skladno sposterigati z Zemli tomu navit sam fakt yih isnuvannya zaperechuyetsya deyakimi vchenimi Ne buli zafiksovani hmari i pri sposterezhenni z kosmichnih aparativ Hiten KvazisuputnikiOrbiti Zemli i kvazisuputnika Kruyitni Pri sposterezhenni iz Zemli zdayetsya sho Kruyitni obertayetsya navkolo tochki sho znahoditsya poblizu neyi po pidkovopodibnij orbiti na shemi poznachena zhovtim kolorom Hocha do teperishnogo chasu krim Misyacya ne bulo znajdeno zhodnih inshih postijnih suputnikiv Zemli deyaki tipi navkolozemnih ob yektiv perebuvayut iz Zemleyu v orbitalnomu rezonansi 1 1 Taki ob yekti nazivayutsya kvazisuputnikami Kvazisuputniki obertayutsya navkolo Soncya na tij zhe vidstani sho i planeta Yih orbiti ye nestabilnimi Ci ob yekti protyagom kilkoh tisyach rokiv perehodyat do inshogo rezonansu abo na inshi orbiti U Zemli ye kilka kvazisuputnikiv 3753 Kruyitni 164 207 2004 GU9 2010 SO16 ta inshi Kruyitni vidkritij v 1986 roci obertayetsya navkolo Soncya eliptichnpyu orbitoyu ale pri sposterezhenni iz Zemli zdayetsya sho vin maye pidkovopodibnu orbitu 14 veresnya 2006 roku bulo viyavleno navkolo Zemli na pripolyarnij orbiti ob yekt diametrom 5 metriv Hocha spochatku vvazhalosya sho ce tretij stupin S IVB raketi Saturn sho zalishilasya v kosmosi pislya misiyi Apollon 12 piznishe bulo vstanovleno sho ce asteroyid sho otrimav poznachennya 2006 RH120 Asteroyid perejshov na orbitu navkolo Soncya cherez 13 misyaciv Jogo povernennya v navkolozemnij prostir ochikuyetsya v 2028 roci Troyanski asteroyidi ZemliTroyanci Zemli ce grupa asteroyidiv yaka ruhayetsya navkolo Soncya uzdovzh orbiti Zemli v 60 poperedu L4 abo pozadu L5 neyi obertayuchis navkolo odniyeyi z dvoh tochok Langranzha sistemi Zemlya Sonce Pri sposterezhenni iz Zemli voni roztashovuvalisya b na nebi v 60 pozadu chi poperedu Soncya U 2010 roci u Zemli buv viyavlenij pershij troyanskij asteroyid 2010 TK7 Ce nevelikij ob yekt diametrom 300 metriv Obertayetsya navkolo tochki L4 vihodyachi z ploshini ekliptiki U tochci L5 troyanskih asteroyidiv poki ne viyavleno U literaturiHocha povidomlennya Pti pro vidkrittya drugogo suputnika ne bulo prijnyato naukovim spivtovaristvom jogo opisi v populyarnij literaturi privernuli uvagu astronomiv lyubiteliv i publiki Osoblivu rol u comu zigralo zgadka jogo v romani Zhulya Verna Navkolo Misyacya yakij buv opublikovanij v 1869 roci Roman pridbav znachnu populyarnist i pidshtovhnuv bagatoh astronomiv lyubiteliv do poshuku novih suputnikiv Zemli prote Pti yakij pomer v 1865 roci ne dozhiv do raptovogo otrimannya jogo teoriyeyu novoyi populyarnosti Odnak lishe piznishe bulo pomicheno sho parametri suputnika zaproponovani Zhyulem Vernom ne mozhut vidpovidati realnomu ob yektu Orbitalnij period suputnika sho perebuvaye na vidstani 7480 km vidstan vzyato z anglijskogo vidannya u rosijskomu i francuzkomu vidannyah jdetsya sho snaryad zustriv suputnik na vidstani 8140 km vid poverhni Zemli sho daye she bilsh visoke znachennya periodu vid poverhni Zemli povinen skladati 4 godini 48 hvilin a ne 3 godini 20 hvilin Yaksho i suputnik i Misyac nablizhalisya do snaryadu i pri comu Misyac buv vidimij u te zh vikno sho i suputnik to suputnik povinen buv mati retrogradnu orbitu Snaryad v opisuvanij moment povinen buv znahoditisya v zemnij tini tak sho suputnik yakij prolitav poruch iz nim ne povinen buti vidimim Doktor R S Richardson z Observatoriyi Maunt Vilson v 1952 roci zaproponuvav taki parametri dlya orbiti suputnika pripuskayuchi sho vona ne ye krugovoyu perigej 5010 km apogej 7480 km ekscentrisitet 0 1784 Prichina rozbizhnosti najimovirnishe polyagaye v tomu sho Zhul Vern ne chitav vihidnih povidomlen Pti a gruntuvavsya na opisi Gilema U romani Semyuelya Dileni Dalgren Zemlya tayemnichim chinom znahodit drugij suputnik Diya seriyi romaniv Gribna planeta pismennici Eleanor Kameron vidbuvayetsya na malenkomu naselenomu drugomu suputniku Zemli pid nazvoyu Bazidij sho perebuvaye na nevidimij orbiti na vidstani 50 000 km vid Zemli Div takozhLilit Kvazisuputnik Navkolozemnij ob yekt Antizemlya Pidkovopodibna orbitaPrimitkiCarter L Have astronomers discovered Earth s second moon 13 zhovtnya 2007 u Wayback Machine angl Sentyabr 2003 Provereno 10 sentyabrya 2011 Farley J On the nature of those meteors called shooting stars Nicholson s Journal of Natural Philosophy Chemistry and the Arts 1811 Petit F Recherchez analytiques pour la trajectoire et la parallaxe des bolides 9 bereznya 2016 u Wayback Machine fr Petit F Sur le bolide du 21 mars 1846 et sur les consequences que sembleraient devoir resulter de son apparition 9 bereznya 2016 u Wayback Machine fr Petit F Sur le bolide du 23 juillet 1846 7 veresnya 2017 u Wayback Machine fr Arago F Astronomie populaire Schlyter P The Earth s Second Moon 1846 present 2012 01 15 u Wayback Machine angl A Second Moon When It Has Been Seen 6 serpnya 2020 u Wayback Machine angl Kragh H The Moon that Wasn t The Saga of Venus Spurious Satellite 10 bereznya 2016 u Wayback Machine Pickering W H A meteoric satellite 10 zhovtnya 2017 u Wayback Machine angl Armed Forces Seeks Steppingstone to Stars 5 lyutogo 2012 u Wayback Machine angl 1 or 2 Artificial Satellites Circling Earth Says Expert 5 lyutogo 2012 u Wayback Machine angl Pentagon scare over the observance of two previously unobserved satellites orbiting the earth has dissipated with the identification of the objects as natural not artificial satellites Valdes F Freitas R A Jr A Search for Objects near the Earth Moon Lagrangian Points 31 serpnya 2019 u Wayback Machine angl Sepharial Kragh H The Moon that Wasn t The Saga of Venus Spurious Satellite 10 bereznya 2016 u Wayback Machine Bagby J P Terrestrial satellites Some direct and indirect evidence angl Baker R M L Jr Ephemeral Natural Satellites of the Earth angl Bagby J P Natural Earth Satellites angl O Keefe J A Tektites and the Cyrillid Shower 27 lyutogo 2018 u Wayback Machine angl Buchheim R K The sky is your laboratory advanced astronomy projects for amateurs 1 zhovtnya 2014 u Wayback Machine O Keefe J A A Probable Natural Satellite The Meteor Procession of February 9 1913 28 zhovtnya 2017 u Wayback Machine angl O Keefe J A The Cyrillid Shower Remnant of a Circumterrestrial Ring 9 zhovtnya 2017 u Wayback Machine Rings Around The Earth A Clue To Climate Change 2013 05 11 u Wayback Machine Choi C Q Earth Had Two Moons That Crashed to Form One Study Suggests 2012 01 25 u Wayback Machine angl Roach J R Counterglow from the earth moon libration points 4 grudnya 2017 u Wayback Machine angl Kordylewski K Pylowe Ksiezyce Ziemi co to takiego 2007 09 27 u Wayback Machine polsk Provereno 10 sentyabrya 2011 Laufer R et al Hiten 23 bereznya 2017 u Wayback Machine Wiegert P Innanen K Mikkola S Near Earth asteroid 3753 Cruithne 5 lyutogo 2007 u Wayback Machine angl Provereno 10 sentyabrya 2011 Great Shefford Observatory 2006 RH120 6R10DB9 A second moon for the Earth 6 lyutogo 2015 u Wayback Machine Provereno 16 aprelya 2008 Murray S Astronomy otkryli troyanskij sputnik Zemli 28 lipnya 2011 u Wayback Machine RIA Novosti 27 iyulya 2011 Provereno 13 sentyabrya 2011 Popov L Crovisier J De la Terre a la Lune 1865 et Autour de la Lune 1870 les debuts de la conquete spatiale 2011 09 07 u Wayback Machine LiteraturaAshbrook J Other Satellites of Earth angl Sky and Telescope 1954 Vol 14 P 334 Ashbrook J The Many Moons of Dr Waltemath angl Sky and Telescope 1964 Vol 28 P 218 Bakich M E The Cambridge Planetary Handbook Cambridge Cambridge University Press 2000 346 p ISBN 9780521632805 Corliss W R Other moons of the Earth Mysterious Universe A handbook of astronomical anomalies Sourcebook Project 1979 P 146 157 ISBN 0 915554 05 4 Kragh H The second moon of the Earth angl Journal for the History of Astronomy 2008 Vol 39 Schlyter P The Earth s Second Moon 1846 present 6 kvitnya 2011 u Wayback Machine Nine Planets A Multimedia Tour of the Solar System one star eight planets and more PosilannyaEarth s Other Moon 18 listopada 2015 u Wayback Machine Near Earth asteroid 3753 Cruithne Earth s curious companion 5 lyutogo 2007 u Wayback Machine