Соціалістична партія (фр. Parti Socialiste) — одна з найбільших французьких політичних партій, найбільша ліва, та ліво-центристська партія країни. Сповідує соціал-демократичну ідеологію. Заснована у 1969 році після розпаду Французької секції , який існував з 1905 року. Найбільшого успіху досягла у 1981 році, коли її кандидат, Франсуа Міттеран був обраний президентом Франції і партія здобула більшість у Національній Асамблеї. У наступних виборах президента поступилася кандидатам від Союзу за народний Рух. За кількістю обраних депутатів парламенту є другою найбільшою політичною партією країни.
Соціалістична партія Parti Socialiste | |
---|---|
![]() | |
Країна | |
Голова партії | Жан-Крістоф Камбаделіс |
Засновник | Франсуа Міттеран |
Дата заснування | 1969 |
Штаб-квартира | Париж |
Ідеологія | соціал-екологія [[fr]] соціал-лібералізм соціал-демократія прогресивізм лівий популізм[] |
Молодіжна організація | d |
Союзники та блоки | Соціалістичний інтернаціонал |
Кількість членів | 203 000 |
Офіційний сайт | parti-socialiste.fr |
Партія має 186 місць із 577 у Національних зборах, 111 місць із 343 у Сенаті та 14 місць із 72 виділених для Франції в Європарламенті (входить до фракції Прогресивний альянс соціалістів і демократів).
Історія
Французький соціалізм до 1969 року
Теорії, розроблені у першій половині XIX-го століття ранніми соціалістами (Сен-Сімоном, Фур'є , , Леру) із освіченої буржуазії не мали великого впливу в масах. Революція 1848 року вже виявила ряд відмінностей між демократичними соціалістичними реформаторами (Ледрю-Роллен , Луї Блан) і прихильниками революції (Бланк, Барбес), які бачили насильство як єдиний спосіб глибокої зміни економічної та соціальної системи.
Після провалу Паризької комуни (1871), сила французького соціалістичного руху була значно знижена. Її лідери були вбиті або заслані. Перша соціалістична партія Франції, , була заснована в 1879 році. Вона дотримувалася ідеї поступових реформ. Дві партії відкололися від неї: в 1882 році, , що очолював і Поль Лафарг (зять Карла Маркса), та у 1890 році , очолював . У той же час, спадкоємці Луї Огюста Бланкі, символу французької революційної традиції, створили Центральний революційний комітет на чолі з Едуардом Вайяном. Були також деякі депутати, що називались соціалістами, такі як Александр Мільєран і Жан Жорес, які не належали ні до однієї із партій.
У 1899 році участь Мільєрана в кабінеті викликала дебати про можливість соціалістичної участі в «буржуазному уряді». Три роки по тому, Жорес і Аллеман заснували Французьку соціалістичну партію, яка підтримувала участь в управлінні державою, в той час як Гед і Вайян сформували Соціалістичну партію Франції, яка виступала проти такої співпраці. У 1905 році, під час конгресу, дві партії об'єдналися у Французьку секцію Робітничого інтернаціоналу (СФІО). Лідер депутатської групи і головний редактор партійної газети «Юманіте», Жорес був її найвпливовішою фігурою.
Французькі соціалісти були рішуче проти війни, але після вбивства Жореса в 1914 році вони не змогли протистояти хвилі мілітаризму, який пішов за спалахом світової війни. Вони страждали важким розколом з приводу участі у воєнному уряді національної єдності. У 1919 році анти-воєнні соціалісти зазнали тяжкої поразки на виборах. У 1920 році, під час конгресу у Турі, більшість і ліве крило партії відкололося і створило Французьку секцію Комуністичного Інтернаціоналу, що приєдналася до Третього Інтернаціоналу, заснованого В. І. Леніном. Праве крило на чолі з Леоном Блюмом, залишилося в СФІО.
У 1924 і в 1932 році, соціалісти разом з радикалами об'єдналися у коаліцію лівих, але відмовилися приєднатися до несоціалістичних урядів на чолі з радикалами Едуаром Ерріо і Едуаром Даладьє. Ці уряди не вдалися, оскільки соціалісти і радикали не змогли домовитися з питань економічної політики, а також тому, що комуністи, слідуючи політиці, встановленій Радянським Союзом, відмовилися підтримати «буржуазні» уряди. Питання про можливість участі в уряді з радикалами викликало розкол на початку 1930-х років. Частина соціалістів об'єдналися з в .
У 1934 році комуністи змінили свою лінію, і чотири ліві партії об'єдналися в Народний фронт, який виграв вибори 1936 року і привів до влади Блюма як першого соціалістичного прем'єр-міністра Франції. Справді, вперше у своїй історії, СФІО отримала більше голосів і місць, ніж Радикальна партія і сформувала центральну вісь лівої парламентської більшості. Протягом року, проте, його уряд пішов у відставку з приводу незгод щодо економічної політики, а також щодо питання про учать у Громадянській війні в Іспанії. Падіння Народного фронту викликало новий розкол у СФІО, з відходом лівого крила партії, на чолі з , що створив .
Після звільнення Франції в 1944 році, виникла повторна коаліцію СФІО із потужною Французькою комуністичною партією (ФКП), яка стала найбільшою партією лівого спрямування, і християнсько-демократичним (MRP). Цей союз встановив основні елементи французької держави загального добробуту і французької Четвертої республіки, але він не вижив в умовах «холодної війни». У травні 1947 року соціалістичний прем'єр-міністр Поль Рамадьє звільнив комуністичних міністрів. Блюм запропонував будівництво третьої сили з лівоцентристами і правоцентристами, проти голлістів і комуністів. Однак, його кандидата на пост керівника з СФІО, Даніель Майєр , зазнав поразки від Гі Моле, якого підтримувало ліве крило партії.
Молле очолив лівоцентристську коаліцію Республіканський фронт, яка прийшла до влади після виборів 1956 року. Він став прем'єр-міністром на чолі уряду меншості. Але СФІО була в стані занепаду, як і радикали. Репресивна політика Молле у алжирській війні і його підтримка Шарля де Голль в 1958 (партійний лідер закликав проголосувати «так» на референдумі щодо Конституції П'ятої республіки) викликала розкол і створення Єдиної соціалістичної партії (PSU).
СФІО не висувала кандидата на президентських виборах 1965 року, але вона підтримує кандидатуру Франсуа Міттерана, колишнього міністра Четвертої республіки. Він був рішуче проти де Голля. Його підтримали всі ліві партії, і він отримав хороший результат і несподівано вийшов у другий тур, ставши лідером некомуністичних лівих.
Для того щоб існувати між Комуністичною партією, яка вела наліво, і голлістськими партіями, провідні партії, СФІО, радикали і ліві групи республіканців створили Федерацію демократичних і соціалістичних лівих під лідерство Міттерана. Але не скориставшись подіями травня 1968 року, вона розпалася після катастрофічної поразки на виборів до законодавчого органу у червні 1968 року. Через рік, кандидат СФІО в першому турі президентських виборів 1969 року отримав лише 5% голосів.
Заснування Соціалістичної партії і «Союз лівих» (1969-1981)
У 1969 році, під час установчого з'їзду СФІО була перетворена на Соціалістичну партію (Parti socialiste або PS). До неї приєдналися Союз клубів за оновлення лівих на чолі з Аленом Саварі і ліве крило республіканської групи (Союз соціалістичних груп і клубів лівих на чолі з Жаном Попереном. Під час з'їзду в Ісси-ле-Муліно, Ален Саварі був обраний першим секретарем за підтримки свого попередника Гі Моле. Він запропонував «ідеологічний діалог» з комуністами.
Через два роки по тому, під час з'їзду у Епіні, клуб Франсуа Міттерана (Конвенція республіканських інститутів), вступив у партію. Міттеран переміг Саварі-Молле дует, запропонувавши передвиборчу програму з комуністами і взяв на себе ініціативу. У 1972 році Спільна програми була підписаний з ФКП і Лівою радикальною партією. Міттеран, як кандидат лівого альянсу, був близьким до перемоги на президентських виборах 1974 року. Дійсно, він отримав 49,2% голосів у другому турі.
У кінці 1974 року, деякі члени Єдиної соціалістичної партії, в тому числі лідер Мішель Рокар, повторно вступив в PS. Вони представляли «ліву християнську» і не марксистську групу. Як найконсервативніші члени PS, вони виступали за вирівнювання французького соціалізму по лінії європейських соціал-демократії, тобто, чіткого прийняття ринкової економіки. Хоча «Союз лівих» переміг на муніципальних виборах 1977 року, виборче зростання PS турбувало Комуністичну партію. Двом партіям не вдалося оновити Спільну програми і лідер ФКП Жорж Марше засудив «поворот у правий бік» PS.
Незважаючи на позитивні соціологічні опитувань, «Союз лівих» програв парламентські вибори 1978 року. Вперше з 1936 року соціалісти отримали більше голосів, ніж комуністи, ставши основною лівою партією, але їх поразка викликала внутрішню кризу. Лідерству Міттерана був кинутий виклик Рокаром, який хотів відмовитися від Спільної програми, яку він розглянув як архаїчну і нереальну. Міттеран вважав, що ліві не можу перемогти без союзу соціалістів і комуністів. У 1979 році Міттеран виграв на з'їзді у Меці, та, незважаючи на популярність Рокара, був обраний як кандидат PS на президентських виборах 1981 року.
Президентство Міттерана (1981-1995)
У 1981 році Міттеран переміг чинного консерватора, Валері Жискар д'Естена, щоб стати першим соціалістичним президентом Франції за часів П'ятої республіки, якого обрали загальним голосуванням. Він розпустив Національні збори і, вперше у своїй історії, французькі соціалісти завоювали абсолютну більшість місць.
Міттеран був останнім обраним національним лідером у Європі, що спробував провести соціалістичні реформи (110 пропозицій). Прем'єр-міністр П'єр Моруа націоналізував банки, страхові компанії та оборонну промисловість, відповідно до Загальної програми 1972 року. Заробітна плата робітників була збільшена і робочий час скорочено до 39, та проведено багато інших радикальних реформи, але економічна криза тривала. Реформи включали скасування смертної кари, створення солідарного податку на багатство (ISF), введення пропорційного представництва в парламентських виборах (який був застосований лише під час виборів 1986 року), децентралізація держави (закони 1982-83 років), скасування лібералізації цін на книги та ін.
Ще в 1982 році, Міттеран зіткнувся перед чітким вибором між збереженням членства Франції в Європейській валютній системі, і тим самим виявити прихильність країни до європейської інтеграції, і проведенням його соціалістичної політики. Він вибрав перше, починаючи процес прийняття Соціалістичною партією ринкової економіки. У 1984 році Міттеран і його другий прем'єр-міністр Лоран Фабіус, чітко відмовилися від подальших соціалістичних заходів. «Союз лівих» помер і комуністичні міністри подали у відставку.
PS втратила більшість у Національних зборах Франції в 1986 році, змушуючи Міттерана «співіснувати» з консервативним урядом Жака Ширака. Тим не менш, Міттеран був переобраний президентом в 1988 році з помірною програмою під назвою «Об'єднана Франція». Він запропонував не проводити ні націоналізації, ні приватизації. Він назначив прем'єр-міністром найбільш популярного і поміркованого соціалістичного політика, Мішеля Рокара. У його кабінет увійшли чотири правоцентристські міністри, але його підтримала більшість у Національних зборах обрана лише в червні 1988 року.
Під час свого другого терміну, Міттеран зосередився на зовнішній політиці та європейській інтеграції. Він скликав референдум з питання ратифікації Маастрихтського договору. Він залишив внутрішню політику своїм прем'єр-міністрам: Мішелю Рокару, Едіт Крессон і П'єру Береговуа. Партія потрапила під скандал через своє фінансування і була ослаблена боротьбою між спадкоємцями Міттерана.
У 1990 році, під час з'їзду у Ренні відбувся розкол між прихильниками Лорана Фабіуса і Ліонеля Жоспена. Крім того, частина лівого крила партії відкололась через незгоду із війною в Перській затоці і Маастрихтським договором і заснувала .
Під час парламентських виборів 1993 року PS зазнала поразки, повертаючись до рівня СФІО в 1960-х роках. Соціалістична група Національних зборів отримала 53 депутати проти 260 за попередній раз.
Ліонель Жоспен, який оголосив про свою політичну відставку після втрати свого місце в парламенті в 1993 році, повернувся і запропонував «підбити підсумки» від спадкування Міттерана. Його було висунуто кандидатом на президентських виборах 1995 року, але він зазнав поразки від Жака Ширака у другому турі виборів, але, з огляду на кризу PS, його результат був визнаний хорошим, і він повернувся як перший секретар.
Жоспен і лівий блок (1995-2002)
У парламенті PS відновила коаліцію з іншими лівими партіями: ФКП, зеленими, Лівою радикальною партією і Громадянським і республіканським рухом. Цей лівий блок виграв парламентські вибори 1997 року і Жоспен став прем'єр-міністром третього «співжиття». Його політика була прогресивною, але мала мало спільного з традиційними демократичним соціалізмом. Законами було зменшено робочий час до 35 годин на тиждень. Загальне медичне страхування було порушено. Також проводилася політика приватизації.
Президентських вибори 2002 року були зосереджені на темі безпеки. Жоспена, знову було висунуто кандидатом від соціалістів, але він не потрапив до другого туру, через наявність багатьох лівих кандидатів, які розділили голоси виборців. Він оголосив про свій відхід з політики, і PS закликала своїх прихильників голосувати за Ширака, щоб запобігти перемозі крайньоправого лідера Національного фронту Жан-Марі Ле Пена, який несподівано вийшов у другий тур. Через два місяці лівий блок програв парламентські вибори 2002 року.
Після 2002 року
Франсуа Олланд, який став першим секретарем в 1997 році, був переобраний в 2003 році під час з'їзду у Діжоні. 1 грудня 2004 року 59% членів Соціалістичної партії схвалили запропоновану .
Для участі президентських виборах 2007 року, з'явилися багато потенційні кандидатів: Франсуа Олланд , Лоран Фабіус (від лівого крила партії), Домінік Стросс-Кан (які стверджував, що являє собою «соціал-демократію»), Джек Ланг , Мартін Обрі і Сеголен Руаяль. 16 листопада 2006, члени Соціалістичної партії вибрали своїм кандидатом Сеголен Руаяль з більшістю в 60%. Її суперники, Стросс-Кан і Фабіус, отримали 21% і 19% відповідно. Після отримання 25,87% голосів у першому турі французьких президентських виборів, Руаяль вийшла у другий тур голосування, але програла з 46,94% Ніколя Саркозі 6 травня 2007. Відразу ж після своєї поразки кілька партійних босів (зокрема, Стросс-Кан) звинуватили Сеголен Руаяль в невдалій кампанії. У той же час, деякі діячі правого крила партії (такі як Бернар Кушнер) узяли участь в уряді Ніколя Саркозі.
На з'їзді у Реймсі відбулися вибори нового керівника Соціалістичної партії. Основними кандидатами були:
- Сеголен Руаяль, які бажала укласти союз із центристської партії Демократичний рух;
- Мер Парижа Бертран Деланое, за підтримки Ліонеля Жоспена, які хотіли б зберегти статус-кво в 2007 році кампанію і повернутися до блоку лівих;
- Мартін Обрі, яку підтримували послідовники Лорана Фабіуса і Домініка Стросс-Кана. Вона підтримувала ту ж виборчу стратегії, що і мер Парижа
- молодий представник лівого крила партії Бенуа Амон.
Під час першого туру Руаяль отримала більшість голосів (29%), Деланое (25%), Обрі (25%) і Хамон (19%). Частина лівих відкололася і заснувала Ліву партію. Розчарований своїм результатом у попередньому голосуванні, Деланое відмовився і закликав голосувати за Обрі. 22 листопада 2008 було оголошено, що Обрі перемогла Руаяль з незначною перевагою у 42 голоси, і Руаяль попросила перерахунку голосів. Після перевірки, Мартін Обрі була обрана з перевагою в 102 голоси (50,03%).
Лідери
Перші секретарі з 1969 року:
- (1969-1971)
- Франсуа Міттеран (1971-1981)
- Ліонель Жоспен (1981-1988)
- П'єр Моруа (1988-1992)
- Лоран Фабіус (1992-1993)
- Мішель Рокар (1993-1994)
- Анрі Еммануелі (1994-1995)
- Ліонель Жоспен (1995-1997)
- Франсуа Олланд (1997-2008)
- Мартін Обрі (2008-2012)
- Арлем Дезір (2012-2014)
- Жан-Крістоф Камбаделіс (2014 - )
Результати виборів
Вибори Президента Франції
Рік виборів | Кандидат | 1тур (к-сть голосів) | 1 тур (% голосів) | 2 тур (к-сть голосів) | 2 тур (%голосів) | Результат |
---|---|---|---|---|---|---|
1974 | Франсуа Міттеран | 11,044,373 | 43.25 (#1) | 12,971,604 | 49.19 (#2) | Програш |
1981 | Франсуа Міттеран | 7,505,960 | 25.85 (#2) | 15,708,262 | 51.76 (#1) | ПЕРЕМОГА |
1988 | Франсуа Міттеран | 10,381,332 | 34.11 (#1) | 16,704,279 | 54.02 (#1) | ПЕРЕМОГА |
1995 | Ліонель Жюспен | 7,098,191 | 23.30 (#1) | 14,180,644 | 47.36 (#2) | Програш |
2002 | Ліонель Жюспен | 4,610,113 | 16.18 (#3) | ---------------------------- | ---------------------- | Програш |
2007 | Сеголен Руаяль | 9,500,112 | 25.87 (#2) | 16,790,440 | 46.94 (#2) | Програш |
2012 | Франсуа Олланд | 10,272,705 | 28.63 (#1) | 18,004,656 | 51.63 (#1) | ПЕРЕМОГА |
2017 | Бенуа Амон | 2,291,565 | 6.36 (#5) | ---------------------------- | ---------------------- | Програш |
Вибори в Національну Асамблею
Рік виборів | Кількість голосів | % голосів | Місць | Зміна | Уряд |
---|---|---|---|---|---|
1973 | 4,579,888 | 18.9% | 89 / 491 | ------- | Опозиція |
1978 | 6,451,151 | 22.6% | 104 / 491 | +15 | Опозиція |
1981 | 9,077,435 | 36.0% | 269 / 491 | +165 | Уряд |
1986 | 8,693,939 | 31.0% | 206 / 573 | -63 | Опозиція |
1988 | 8,493,602 | 34.8% | 260 / 577 | +54 | Уряд |
1993 | 4,476,716 | 17.6% | 53 / 577 | -207 | Опозиція |
1997 | 5,961,612 | 23.5% | 255 / 577 | +202 | Уряд |
2002 | 6,086,599 | 24.1% | 140 / 577 | -115 | Опозиція |
2007 | 6,436,520 | 24.7% | 186 / 577 | +46 | Опоцизія |
2012 | 7,617,996 | 29.4% | 280 / 577 | +94 | Уряд |
2017 | 1,665,667 | 7.4% | 30 / 577 | -150 | Опозиція |
Джерела
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Category:Parti socialiste (France) |
- Офіційний сайт Соціалістичної партії Франції (фр.)
Посилання
- Соціалістична партія // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Тека, 2006.
- . Архів оригіналу за 20 жовтня 2019. Процитовано 25 березня 2020..
- Hollande est-il "socialiste", "social-démocrate", "social-libéral" ou "libéral"?. 5 січня 2014..
- Nordsieck, Wolfram (2017). France. Parties and Elections in Europe.
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Socialistichna partiya fr Parti Socialiste odna z najbilshih francuzkih politichnih partij najbilsha liva ta livo centristska partiya krayini Spoviduye social demokratichnu ideologiyu Zasnovana u 1969 roci pislya rozpadu Francuzkoyi sekciyi yakij isnuvav z 1905 roku Najbilshogo uspihu dosyagla u 1981 roci koli yiyi kandidat Fransua Mitteran buv obranij prezidentom Franciyi i partiya zdobula bilshist u Nacionalnij Asambleyi U nastupnih viborah prezidenta postupilasya kandidatam vid Soyuzu za narodnij Ruh Za kilkistyu obranih deputativ parlamentu ye drugoyu najbilshoyu politichnoyu partiyeyu krayini Socialistichna partiya Parti SocialisteKrayina FranciyaGolova partiyi Zhan Kristof KambadelisZasnovnik Fransua MitteranData zasnuvannya 1969Shtab kvartira ParizhIdeologiya social ekologiya fr social liberalizm social demokratiya progresivizm livij populizm dzherelo Molodizhna organizaciya dSoyuzniki ta bloki Socialistichnij internacionalKilkist chleniv 203 000Oficijnij sajt parti socialiste fr Partiya maye 186 misc iz 577 u Nacionalnih zborah 111 misc iz 343 u Senati ta 14 misc iz 72 vidilenih dlya Franciyi v Yevroparlamenti vhodit do frakciyi Progresivnij alyans socialistiv i demokrativ IstoriyaFrancuzkij socializm do 1969 roku Teoriyi rozrobleni u pershij polovini XIX go stolittya rannimi socialistami Sen Simonom Fur ye Leru iz osvichenoyi burzhuaziyi ne mali velikogo vplivu v masah Revolyuciya 1848 roku vzhe viyavila ryad vidminnostej mizh demokratichnimi socialistichnimi reformatorami Ledryu Rollen Luyi Blan i prihilnikami revolyuciyi Blank Barbes yaki bachili nasilstvo yak yedinij sposib glibokoyi zmini ekonomichnoyi ta socialnoyi sistemi Pislya provalu Parizkoyi komuni 1871 sila francuzkogo socialistichnogo ruhu bula znachno znizhena Yiyi lideri buli vbiti abo zaslani Persha socialistichna partiya Franciyi bula zasnovana v 1879 roci Vona dotrimuvalasya ideyi postupovih reform Dvi partiyi vidkololisya vid neyi v 1882 roci sho ocholyuvav i Pol Lafarg zyat Karla Marksa ta u 1890 roci ocholyuvav U toj zhe chas spadkoyemci Luyi Ogyusta Blanki simvolu francuzkoyi revolyucijnoyi tradiciyi stvorili Centralnij revolyucijnij komitet na choli z Eduardom Vajyanom Buli takozh deyaki deputati sho nazivalis socialistami taki yak Aleksandr Milyeran i Zhan Zhores yaki ne nalezhali ni do odniyeyi iz partij U 1899 roci uchast Milyerana v kabineti viklikala debati pro mozhlivist socialistichnoyi uchasti v burzhuaznomu uryadi Tri roki po tomu Zhores i Alleman zasnuvali Francuzku socialistichnu partiyu yaka pidtrimuvala uchast v upravlinni derzhavoyu v toj chas yak Ged i Vajyan sformuvali Socialistichnu partiyu Franciyi yaka vistupala proti takoyi spivpraci U 1905 roci pid chas kongresu dvi partiyi ob yednalisya u Francuzku sekciyu Robitnichogo internacionalu SFIO Lider deputatskoyi grupi i golovnij redaktor partijnoyi gazeti Yumanite Zhores buv yiyi najvplivovishoyu figuroyu Francuzki socialisti buli rishuche proti vijni ale pislya vbivstva Zhoresa v 1914 roci voni ne zmogli protistoyati hvili militarizmu yakij pishov za spalahom svitovoyi vijni Voni strazhdali vazhkim rozkolom z privodu uchasti u voyennomu uryadi nacionalnoyi yednosti U 1919 roci anti voyenni socialisti zaznali tyazhkoyi porazki na viborah U 1920 roci pid chas kongresu u Turi bilshist i live krilo partiyi vidkololosya i stvorilo Francuzku sekciyu Komunistichnogo Internacionalu sho priyednalasya do Tretogo Internacionalu zasnovanogo V I Leninom Prave krilo na choli z Leonom Blyumom zalishilosya v SFIO U 1924 i v 1932 roci socialisti razom z radikalami ob yednalisya u koaliciyu livih ale vidmovilisya priyednatisya do nesocialistichnih uryadiv na choli z radikalami Eduarom Errio i Eduarom Daladye Ci uryadi ne vdalisya oskilki socialisti i radikali ne zmogli domovitisya z pitan ekonomichnoyi politiki a takozh tomu sho komunisti sliduyuchi politici vstanovlenij Radyanskim Soyuzom vidmovilisya pidtrimati burzhuazni uryadi Pitannya pro mozhlivist uchasti v uryadi z radikalami viklikalo rozkol na pochatku 1930 h rokiv Chastina socialistiv ob yednalisya z v U 1934 roci komunisti zminili svoyu liniyu i chotiri livi partiyi ob yednalisya v Narodnij front yakij vigrav vibori 1936 roku i priviv do vladi Blyuma yak pershogo socialistichnogo prem yer ministra Franciyi Spravdi vpershe u svoyij istoriyi SFIO otrimala bilshe golosiv i misc nizh Radikalna partiya i sformuvala centralnu vis livoyi parlamentskoyi bilshosti Protyagom roku prote jogo uryad pishov u vidstavku z privodu nezgod shodo ekonomichnoyi politiki a takozh shodo pitannya pro uchat u Gromadyanskij vijni v Ispaniyi Padinnya Narodnogo frontu viklikalo novij rozkol u SFIO z vidhodom livogo krila partiyi na choli z sho stvoriv Pislya zvilnennya Franciyi v 1944 roci vinikla povtorna koaliciyu SFIO iz potuzhnoyu Francuzkoyu komunistichnoyu partiyeyu FKP yaka stala najbilshoyu partiyeyu livogo spryamuvannya i hristiyansko demokratichnim MRP Cej soyuz vstanoviv osnovni elementi francuzkoyi derzhavi zagalnogo dobrobutu i francuzkoyi Chetvertoyi respubliki ale vin ne vizhiv v umovah holodnoyi vijni U travni 1947 roku socialistichnij prem yer ministr Pol Ramadye zvilniv komunistichnih ministriv Blyum zaproponuvav budivnictvo tretoyi sili z livocentristami i pravocentristami proti gollistiv i komunistiv Odnak jogo kandidata na post kerivnika z SFIO Daniel Majyer zaznav porazki vid Gi Mole yakogo pidtrimuvalo live krilo partiyi Molle ocholiv livocentristsku koaliciyu Respublikanskij front yaka prijshla do vladi pislya viboriv 1956 roku Vin stav prem yer ministrom na choli uryadu menshosti Ale SFIO bula v stani zanepadu yak i radikali Represivna politika Molle u alzhirskij vijni i jogo pidtrimka Sharlya de Goll v 1958 partijnij lider zaklikav progolosuvati tak na referendumi shodo Konstituciyi P yatoyi respubliki viklikala rozkol i stvorennya Yedinoyi socialistichnoyi partiyi PSU SFIO ne visuvala kandidata na prezidentskih viborah 1965 roku ale vona pidtrimuye kandidaturu Fransua Mitterana kolishnogo ministra Chetvertoyi respubliki Vin buv rishuche proti de Gollya Jogo pidtrimali vsi livi partiyi i vin otrimav horoshij rezultat i nespodivano vijshov u drugij tur stavshi liderom nekomunistichnih livih Dlya togo shob isnuvati mizh Komunistichnoyu partiyeyu yaka vela nalivo i gollistskimi partiyami providni partiyi SFIO radikali i livi grupi respublikanciv stvorili Federaciyu demokratichnih i socialistichnih livih pid liderstvo Mitterana Ale ne skoristavshis podiyami travnya 1968 roku vona rozpalasya pislya katastrofichnoyi porazki na viboriv do zakonodavchogo organu u chervni 1968 roku Cherez rik kandidat SFIO v pershomu turi prezidentskih viboriv 1969 roku otrimav lishe 5 golosiv Zasnuvannya Socialistichnoyi partiyi i Soyuz livih 1969 1981 U 1969 roci pid chas ustanovchogo z yizdu SFIO bula peretvorena na Socialistichnu partiyu Parti socialiste abo PS Do neyi priyednalisya Soyuz klubiv za onovlennya livih na choli z Alenom Savari i live krilo respublikanskoyi grupi Soyuz socialistichnih grup i klubiv livih na choli z Zhanom Poperenom Pid chas z yizdu v Issi le Mulino Alen Savari buv obranij pershim sekretarem za pidtrimki svogo poperednika Gi Mole Vin zaproponuvav ideologichnij dialog z komunistami Cherez dva roki po tomu pid chas z yizdu u Epini klub Fransua Mitterana Konvenciya respublikanskih institutiv vstupiv u partiyu Mitteran peremig Savari Molle duet zaproponuvavshi peredviborchu programu z komunistami i vzyav na sebe iniciativu U 1972 roci Spilna programi bula pidpisanij z FKP i Livoyu radikalnoyu partiyeyu Mitteran yak kandidat livogo alyansu buv blizkim do peremogi na prezidentskih viborah 1974 roku Dijsno vin otrimav 49 2 golosiv u drugomu turi U kinci 1974 roku deyaki chleni Yedinoyi socialistichnoyi partiyi v tomu chisli lider Mishel Rokar povtorno vstupiv v PS Voni predstavlyali livu hristiyansku i ne marksistsku grupu Yak najkonservativnishi chleni PS voni vistupali za virivnyuvannya francuzkogo socializmu po liniyi yevropejskih social demokratiyi tobto chitkogo prijnyattya rinkovoyi ekonomiki Hocha Soyuz livih peremig na municipalnih viborah 1977 roku viborche zrostannya PS turbuvalo Komunistichnu partiyu Dvom partiyam ne vdalosya onoviti Spilnu programi i lider FKP Zhorzh Marshe zasudiv povorot u pravij bik PS Nezvazhayuchi na pozitivni sociologichni opituvan Soyuz livih prograv parlamentski vibori 1978 roku Vpershe z 1936 roku socialisti otrimali bilshe golosiv nizh komunisti stavshi osnovnoyu livoyu partiyeyu ale yih porazka viklikala vnutrishnyu krizu Liderstvu Mitterana buv kinutij viklik Rokarom yakij hotiv vidmovitisya vid Spilnoyi programi yaku vin rozglyanuv yak arhayichnu i nerealnu Mitteran vvazhav sho livi ne mozhu peremogti bez soyuzu socialistiv i komunistiv U 1979 roci Mitteran vigrav na z yizdi u Meci ta nezvazhayuchi na populyarnist Rokara buv obranij yak kandidat PS na prezidentskih viborah 1981 roku Prezidentstvo Mitterana 1981 1995 U 1981 roci Mitteran peremig chinnogo konservatora Valeri Zhiskar d Estena shob stati pershim socialistichnim prezidentom Franciyi za chasiv P yatoyi respubliki yakogo obrali zagalnim golosuvannyam Vin rozpustiv Nacionalni zbori i vpershe u svoyij istoriyi francuzki socialisti zavoyuvali absolyutnu bilshist misc Mitteran buv ostannim obranim nacionalnim liderom u Yevropi sho sprobuvav provesti socialistichni reformi 110 propozicij Prem yer ministr P yer Morua nacionalizuvav banki strahovi kompaniyi ta oboronnu promislovist vidpovidno do Zagalnoyi programi 1972 roku Zarobitna plata robitnikiv bula zbilshena i robochij chas skorocheno do 39 ta provedeno bagato inshih radikalnih reformi ale ekonomichna kriza trivala Reformi vklyuchali skasuvannya smertnoyi kari stvorennya solidarnogo podatku na bagatstvo ISF vvedennya proporcijnogo predstavnictva v parlamentskih viborah yakij buv zastosovanij lishe pid chas viboriv 1986 roku decentralizaciya derzhavi zakoni 1982 83 rokiv skasuvannya liberalizaciyi cin na knigi ta in She v 1982 roci Mitteran zitknuvsya pered chitkim viborom mizh zberezhennyam chlenstva Franciyi v Yevropejskij valyutnij sistemi i tim samim viyaviti prihilnist krayini do yevropejskoyi integraciyi i provedennyam jogo socialistichnoyi politiki Vin vibrav pershe pochinayuchi proces prijnyattya Socialistichnoyu partiyeyu rinkovoyi ekonomiki U 1984 roci Mitteran i jogo drugij prem yer ministr Loran Fabius chitko vidmovilisya vid podalshih socialistichnih zahodiv Soyuz livih pomer i komunistichni ministri podali u vidstavku PS vtratila bilshist u Nacionalnih zborah Franciyi v 1986 roci zmushuyuchi Mitterana spivisnuvati z konservativnim uryadom Zhaka Shiraka Tim ne mensh Mitteran buv pereobranij prezidentom v 1988 roci z pomirnoyu programoyu pid nazvoyu Ob yednana Franciya Vin zaproponuvav ne provoditi ni nacionalizaciyi ni privatizaciyi Vin naznachiv prem yer ministrom najbilsh populyarnogo i pomirkovanogo socialistichnogo politika Mishelya Rokara U jogo kabinet uvijshli chotiri pravocentristski ministri ale jogo pidtrimala bilshist u Nacionalnih zborah obrana lishe v chervni 1988 roku Pid chas svogo drugogo terminu Mitteran zoseredivsya na zovnishnij politici ta yevropejskij integraciyi Vin sklikav referendum z pitannya ratifikaciyi Maastrihtskogo dogovoru Vin zalishiv vnutrishnyu politiku svoyim prem yer ministram Mishelyu Rokaru Edit Kresson i P yeru Beregovua Partiya potrapila pid skandal cherez svoye finansuvannya i bula oslablena borotboyu mizh spadkoyemcyami Mitterana U 1990 roci pid chas z yizdu u Renni vidbuvsya rozkol mizh prihilnikami Lorana Fabiusa i Lionelya Zhospena Krim togo chastina livogo krila partiyi vidkololas cherez nezgodu iz vijnoyu v Perskij zatoci i Maastrihtskim dogovorom i zasnuvala Pid chas parlamentskih viboriv 1993 roku PS zaznala porazki povertayuchis do rivnya SFIO v 1960 h rokah Socialistichna grupa Nacionalnih zboriv otrimala 53 deputati proti 260 za poperednij raz Lionel Zhospen yakij ogolosiv pro svoyu politichnu vidstavku pislya vtrati svogo misce v parlamenti v 1993 roci povernuvsya i zaproponuvav pidbiti pidsumki vid spadkuvannya Mitterana Jogo bulo visunuto kandidatom na prezidentskih viborah 1995 roku ale vin zaznav porazki vid Zhaka Shiraka u drugomu turi viboriv ale z oglyadu na krizu PS jogo rezultat buv viznanij horoshim i vin povernuvsya yak pershij sekretar Zhospen i livij blok 1995 2002 U parlamenti PS vidnovila koaliciyu z inshimi livimi partiyami FKP zelenimi Livoyu radikalnoyu partiyeyu i Gromadyanskim i respublikanskim ruhom Cej livij blok vigrav parlamentski vibori 1997 roku i Zhospen stav prem yer ministrom tretogo spivzhittya Jogo politika bula progresivnoyu ale mala malo spilnogo z tradicijnimi demokratichnim socializmom Zakonami bulo zmensheno robochij chas do 35 godin na tizhden Zagalne medichne strahuvannya bulo porusheno Takozh provodilasya politika privatizaciyi Prezidentskih vibori 2002 roku buli zoseredzheni na temi bezpeki Zhospena znovu bulo visunuto kandidatom vid socialistiv ale vin ne potrapiv do drugogo turu cherez nayavnist bagatoh livih kandidativ yaki rozdilili golosi viborciv Vin ogolosiv pro svij vidhid z politiki i PS zaklikala svoyih prihilnikiv golosuvati za Shiraka shob zapobigti peremozi krajnopravogo lidera Nacionalnogo frontu Zhan Mari Le Pena yakij nespodivano vijshov u drugij tur Cherez dva misyaci livij blok prograv parlamentski vibori 2002 roku Pislya 2002 roku Fransua Olland yakij stav pershim sekretarem v 1997 roci buv pereobranij v 2003 roci pid chas z yizdu u Dizhoni 1 grudnya 2004 roku 59 chleniv Socialistichnoyi partiyi shvalili zaproponovanu Dlya uchasti prezidentskih viborah 2007 roku z yavilisya bagato potencijni kandidativ Fransua Olland Loran Fabius vid livogo krila partiyi Dominik Stross Kan yaki stverdzhuvav sho yavlyaye soboyu social demokratiyu Dzhek Lang Martin Obri i Segolen Ruayal 16 listopada 2006 chleni Socialistichnoyi partiyi vibrali svoyim kandidatom Segolen Ruayal z bilshistyu v 60 Yiyi superniki Stross Kan i Fabius otrimali 21 i 19 vidpovidno Pislya otrimannya 25 87 golosiv u pershomu turi francuzkih prezidentskih viboriv Ruayal vijshla u drugij tur golosuvannya ale prograla z 46 94 Nikolya Sarkozi 6 travnya 2007 Vidrazu zh pislya svoyeyi porazki kilka partijnih bosiv zokrema Stross Kan zvinuvatili Segolen Ruayal v nevdalij kampaniyi U toj zhe chas deyaki diyachi pravogo krila partiyi taki yak Bernar Kushner uzyali uchast v uryadi Nikolya Sarkozi Na z yizdi u Rejmsi vidbulisya vibori novogo kerivnika Socialistichnoyi partiyi Osnovnimi kandidatami buli Segolen Ruayal yaki bazhala uklasti soyuz iz centristskoyi partiyi Demokratichnij ruh Mer Parizha Bertran Delanoe za pidtrimki Lionelya Zhospena yaki hotili b zberegti status kvo v 2007 roci kampaniyu i povernutisya do bloku livih Martin Obri yaku pidtrimuvali poslidovniki Lorana Fabiusa i Dominika Stross Kana Vona pidtrimuvala tu zh viborchu strategiyi sho i mer Parizha molodij predstavnik livogo krila partiyi Benua Amon Pid chas pershogo turu Ruayal otrimala bilshist golosiv 29 Delanoe 25 Obri 25 i Hamon 19 Chastina livih vidkololasya i zasnuvala Livu partiyu Rozcharovanij svoyim rezultatom u poperednomu golosuvanni Delanoe vidmovivsya i zaklikav golosuvati za Obri 22 listopada 2008 bulo ogolosheno sho Obri peremogla Ruayal z neznachnoyu perevagoyu u 42 golosi i Ruayal poprosila pererahunku golosiv Pislya perevirki Martin Obri bula obrana z perevagoyu v 102 golosi 50 03 LideriPershi sekretari z 1969 roku 1969 1971 Fransua Mitteran 1971 1981 Lionel Zhospen 1981 1988 P yer Morua 1988 1992 Loran Fabius 1992 1993 Mishel Rokar 1993 1994 Anri Emmanueli 1994 1995 Lionel Zhospen 1995 1997 Fransua Olland 1997 2008 Martin Obri 2008 2012 Arlem Dezir 2012 2014 Zhan Kristof Kambadelis 2014 Rezultati viborivVibori Prezidenta Franciyi Rik viboriv Kandidat 1tur k st golosiv 1 tur golosiv 2 tur k st golosiv 2 tur golosiv Rezultat 1974 Fransua Mitteran 11 044 373 43 25 1 12 971 604 49 19 2 Progrash 1981 Fransua Mitteran 7 505 960 25 85 2 15 708 262 51 76 1 PEREMOGA 1988 Fransua Mitteran 10 381 332 34 11 1 16 704 279 54 02 1 PEREMOGA 1995 Lionel Zhyuspen 7 098 191 23 30 1 14 180 644 47 36 2 Progrash 2002 Lionel Zhyuspen 4 610 113 16 18 3 Progrash 2007 Segolen Ruayal 9 500 112 25 87 2 16 790 440 46 94 2 Progrash 2012 Fransua Olland 10 272 705 28 63 1 18 004 656 51 63 1 PEREMOGA 2017 Benua Amon 2 291 565 6 36 5 Progrash Vibori v Nacionalnu Asambleyu Rik viboriv Kilkist golosiv golosiv Misc Zmina Uryad 1973 4 579 888 18 9 89 491 Opoziciya 1978 6 451 151 22 6 104 491 15 Opoziciya 1981 9 077 435 36 0 269 491 165 Uryad 1986 8 693 939 31 0 206 573 63 Opoziciya 1988 8 493 602 34 8 260 577 54 Uryad 1993 4 476 716 17 6 53 577 207 Opoziciya 1997 5 961 612 23 5 255 577 202 Uryad 2002 6 086 599 24 1 140 577 115 Opoziciya 2007 6 436 520 24 7 186 577 46 Opociziya 2012 7 617 996 29 4 280 577 94 Uryad 2017 1 665 667 7 4 30 577 150 OpoziciyaDzherelaVikishovishe maye multimedijni dani za temoyu Category Parti socialiste France Oficijnij sajt Socialistichnoyi partiyi Franciyi fr PosilannyaSocialistichna partiya Universalnij slovnik enciklopediya 4 te vid K Teka 2006 Arhiv originalu za 20 zhovtnya 2019 Procitovano 25 bereznya 2020 Hollande est il socialiste social democrate social liberal ou liberal 5 sichnya 2014 Nordsieck Wolfram 2017 France Parties and Elections in Europe