Ки́ївська митропо́лія (1620—1685) — період Київської митрополії в складі Вселенського патріархату Константинтинополя на території Речі Посполитої та Гетьманщини з центром у місті Київ, який розпочався трохи пізніше Берестейської унії в 1620 році, завдяки місії єрусалимського патріарха Теофана III. У акті 1686 року Вселенський патріарх Діонісій IV надав право висвячувати митрополита Київського Московському патріарху, однак не передавав Київську митрополію до складу Московського патріархату (див. Анексія Київської митрополії).
Київська митрополія | ||||
---|---|---|---|---|
![]() | ||||
Собор Св. Софії | ||||
Засновники | Апостол Андрій, св. Володимир Великий | |||
Дата заснування | 1620 | |||
У складі | Вселенського патріархату Константинополя | |||
Дата ліквідації | 1688 | |||
Чинний предстоятель | Митрополит Київський, Галицький та всієї Руси | |||
Центр | Київ | |||
Основна юрисдикція | Гетьманщина, Річ Посполита | |||
Юрисдикція для діаспори | Велике князівство Литовське, Московське царство | |||
Літургічна мова | Київський ізвод церковнослов'янської, руська | |||
Музична традиція | український наспів | |||
Церковний календар | юліанський |
Передісторія
Після укладання Берестейської унії 1596 року в Україні склалась складна релігійна ситуація. З одного боку — більшість єпископів, на чолі з митрополитом Михайлом Рогозою, та українська шляхта підтримували унію. З другого боку багато священиків, монастирі, козаки та міщани — виступали проти унії. Відразу після собору, митрополит Рогоза позбавив єпископського уряду львівського єпископа Гедеона Балабана та перемиського Михайла Копистенського, що виступили проти унії. Проте, фактично вони залишались на своїх кафедрах під захистом козаків, братств та під опікою князя Острозького. Крім того, Львівське братство мало ставропігію та підпорядковувалось напряму Константинопольському патріарху. Екзархом патріарха для православних українців став єпископ Балабан. Активно заявили про себе Київське, Віленське братства, починають діяти православні братства в Могилеві, Мінську, Люблині, Луцьку та інших містах. Більшість монастирів, в тому числі: Києво-Печерський, Видубицький, Богоявленський, св. Троїці у Вільно, Почаївський та інші, також не підтримали унію. Але офіційно — Київська, Володимир-Волинська, Турово-Пинська, Луцька, Холмська та Полоцька пристали до унії.
Перші роки після унії пройшли достатньо спокійно. Відкритої ворожнечі не спостерігалось і боротьба проходила у вигляді полеміки й богословських дискусій. Поступово боротьба радикалізувалась. Почався обопільний опір, взаємне відбирання монастирів, позови до державних судів.
1607 року помер єпископ Гедеон. Митрополит Іпатій Потій хотів призначити на кафедру греко-католицького, але наткнувся на шалений опір Львівського братства. Новим православним єпископом став Єремія Тиссаровський, висвячений в Молдовському князівстві. 1610 року помер Михайло Копистенський, але тут митрополиту вдалося призначити греко-католицького Перемиського єпископа — Атанасія Крупецького. Таким чином сім єпархій були греко-католицькими й одна — православною. Проте у всіх єпархіях були як православні, так і греко-католики.
Висвячення нової ієрархії
За 25 років по Берестейському Соборові ситуація в Україні майже не змінилась. Відбувалась постійна боротьба за церкви, спори послів на сеймах, семиках, збройна боротьба. Тим часом у православних виникла одна серйозна проблема — відсутність вищої ієрархії, а головне, що не було глави церкви.
Весною 1620 року з Москви, через Україну, повертався додому єрусалимський патріарх Теофан. Там він висвятив на Московського Патріарха батька царя Михаїла Філарета.
В Україні патріарха зустріли з великою пошаною. Перед в'їздом до Києва його з усіма почестями стрів гетьман Петро Сагайдачний з відділом козаків. Патріарх протягом майже півроку перебував у Києво-Печерському монастирі. Він написав багато послань українським православним братствам, монастирям, надав статус ставропігії Богоявленському Братству. Влада Речі Посполитої не чинила жодних перешкод його діям.
6 жовтня 1620 року патріарх Теофан разом з болгарським митрополитом Неофітом та стагонським єпископом Авраамом висвятив ігумена Межигірського монастиря Ісаю Копинського на єпископа Перемиського. Через декілька днів ігумена Михайлівського монастиря Йова Борецького висвячено на Митрополита Київського, Мелетія Смотрицького — на Полоцького архієпископа, а також єпископа Пінського і Турівського.
Одразу після цих свячень патріарх рушив з України. Дорогою в Буші на Поділлі неподалік від молдовського кордону патріарх висвятив ще трьох єпископів: Єзекіїля Курцевича, Ісаака Борисовича та Паїсія Іполітовича. Після цього Теофан прочитав «розгрішительну молитву»[] козакам та звільнив від «смертного гріха»[] за те, що вони ходили воювати проти Москви, та наказав їм більше «на Москву не ходити».[] Прибувши до Молдовського князівства, патріарх повідомив московського патріарха про свої успіхи та подякував йому й цареві за «милостиню та гостину».
1621 року митрополит Борецький скликав у Києві православний Собор, на якому вирішили як поточні проблеми церкви, так і плани щодо її розбудови. Після відновлення православної ієрархії та собору міжконфесійна боротьба ще більше загострилась. Збройна боротьба набирала все масштабніших форм, і 1623 року вбито унійного архиєпископа Йосафата Кунцевича. Єпископ Мелетій Смотрицький підтримав унію й написав книгу , що в ній обстоював побудову сильної української церкви та застерігав, що московське православ'я, якому починало симпатизувати багато владик, не принесе Україні й церкві нічого доброго.
Проте, окрім протистояння, відбувалися й спроби діалогу між православними та греко-католиками. Так, митрополит Борецький провадив переговори з представниками унійної церкви та продовжував спілкування з М. Смотрицьким, у серпні 1628 скликав Собор у Києві у справі переходу М. Смотрицького на унію. 1629 року митрополит направив своїх представників на спільний з греко-католиками , де велись перемовини щодо можливих пошуків виходу з ситуації, що склалась.
Розквіт церкви
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWlMMkl3TDFCbGRISnZYMDF2YUhsc1lTMWZZbWxuTG1wd1p5OHlOVEJ3ZUMxUVpYUnliMTlOYjJoNWJHRXRYMkpwWnk1cWNHYz0uanBn.jpg)
1631 року, по смерті Борецького, митрополитом став «стовп древнего благочестія» Ісая Копинський. Він був представником консервативних кіл, ревним поборником православ'я та прихильником зближення української церкви з московським патріархатом. 1632 року, по смерті короля Сигізмунда ІІІ Вази, у Речі Посполитій зібрався елекційний сейм, що мав обрати нового короля. З цього вирішили скористатися українська шляхта та прогресивно налаштоване духовенство. Цей рух очолив Печерський архімандрит Петро Могила. Домігшись на сеймі серйозних поступок на користь православної церкви, було домовлено, що майбутній король Володислав IV підпише «Статті примирення». Відповідно до них, православна церква визнавалась рівною католицькій та греко-католицькій, православне духовенство отримувало рівні права з католиками, а до православної церкви зараховувались: Львівська, Перемиська, Луцька, та новостворена Мінська єпархії. За греко-католиками залишались — Полоцька, Володимир-Волинська, Холмська та Пинська. В листопаді 1632 року польський король затвердив ці статті.
Після цього, Митрополитом Київським обрано Петра Могилу. 28 квітня 1633 року в Успенській церкві Львова його висвятили єпископ Тиссаровський (що був екзархом Константинопольського патріарха), єпископ Пинський Авраам, єпископ Луцький Ісаай та Холмським — Паїсій.
З приходом на митрополичий престол починається розвиток церкви. Починається розбудова шкіл та засновується Києво-Могилянська Академія, розвивається друкарство та культура. На новий рівень підноситься монастирське життя, отримують суттєву підтримку православні братства, реставруються старі та будуються нові храми, собори та монастирі. Зокрема, відбудовано Софіївський Собор, проведено розкопки Десятинної церкви, де знайдено мощі Св. Володимира Великого.
Продовжувались спроби вести діалог з греко-католицькою церквою та Римом. Спільно з митрополитом Велямином Рутським, у духовенства обох конфесій постав план створення українського патріархату. Однак, через ряд суб'єктивних та об'єктивних причин цей план не встигли реалізувати. 11 січня 1647 року Петро Могила помер.
Церква за Хмельницького
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODVMemt6TDFCcFkxOUpYMVpmU1haaGMybDFhMTlOZVd0dmJHRmZRbTlvWkdGdVgwdG9iV1ZzYm5sMGMydDVjMTlGYm5SeWVWOTBiMTlMZVdsMkxtcHdaeTh5TlRCd2VDMVFhV05mU1Y5V1gwbDJZWE5wZFd0ZlRYbHJiMnhoWDBKdmFHUmhibDlMYUcxbGJHNTVkSE5yZVhOZlJXNTBjbmxmZEc5ZlMzbHBkaTVxY0djPS5qcGc=.jpg)
В першій половині XVII століття Україною прокотилась хвиля постань (Косинського, Остряниці, Лободи та інш.), що мали не тільки національний та соціальний, але й яскраво виражений релігійний характер. Такий самий характер мало й повстання під проводом Богдана Хмельницького.
З 1647 року Митрополитом Київським, Галицьким та всієї Русі обрано Сильвестра Косіва. Ані козаки, ані єпископи не звертались до короля за дозволом на вибір митрополита, а напряму отримали благословення в Константинопольського патріарха. Товариш та однодумець Петра Могили новий митрополит, у цей складний час, намагався продовжити справи свого попередника. Відповідно до Зборівської угоди (1649) православній церкві надавались значні права. А український православний митрополит мав посідати на сеймі Речі Посполитої друге місце, після католицького примаса. Проте, незважаючи на затвердження сеймом цієї угоди, вона, через продовження військових дій, не була виконана. Поразка козацького війська під Берестечком призвела до підписання 1651 року Білоцерківської угоди, значно гіршої ніж попередня.
Після цього Хмельницький починає вести активні переговори з представниками московського царя. Проте від самого початку перемовин, Москва особливе місце приділяла підпорядкуванню української церкви собі. В постанові московського земського собору 1653 р. про Україну говориться: щоб цар Олексій Михайлович «изволил того гетмана Богдана Хмельницкого и все войско Запорожское с городами их и с землями принять под свою государскую высокую руку, для православныя христианския веры и св. Божиих церквей, потому что паны Рада и вся Речь Посполитая на православную веру и на св. Божий церкви восстали и хотят их искоренити».
Москва розглядала Переяславську угоду не тільки як політичний, а й як релігійний союз, і почала заходи щодо повного контролю над Київської митрополією. Незважаючи на наполягання московських представників, гетьман не включив до Переяславського договору про підпорядкування Київської митрополії московському патріарху. Крім того, й вище українське православне духовенство з осторогою ставилось до нового договору та зближення з Москвою. Посилаючи на свої обов'язки перед патріархом Константинопольським, митрополит Косів та присутні на раді єпископи відмовились присягати московському царю.
Але московські урядовці проводили далі свою політику. У день приїзду царського посланця Бутурліна до Києва, 16 січня 1654 р., митрополит Косів правив у Софійському соборі молебень. По молебні Бутурлін з докором запитав митрополита, чому він про приєднання України «Его царскому величеству челом николи не бивал, и не писывал, и Его царской милости к себе не поискал».
У липні — серпні 1654 року митрополит Косів відправив спеціальне посольство до царя Олексія Михайловича, на чолі з Миколопустинським ігуменом Інокентієм Гізелем. Посольство просило царя не рушати прав Української Церкви, щоб не присилав до України своїх «духовных московских на всякие начальства», щоб «никоторого духовных наших насилием до Великия России не затягали» і т. ін. Голова посольства особливо підкреслював «о первой вольности, яже есть всех вольностей и прав кремнем», — щоб Церква Українська осталася й надалі під владою Царгородського патріарха, «до которого нас и право Божие чрез св. апостола Андрея Первозванного и каноны св. отець прилучили и совокупили».
Звісно, ніякого результату де посольство не мало більше того, прибравши під себе (1654 року) Полоцьку, Могилівську та Смоленську єпархії, Москва почала там все перестроювати на свій лад, а московський патріарх прийняв собі титул «патріарха Великої, Малої та Білої Русі». По московських церквах правили службу щоб «київський престол з'єднався з богопоставленим престолом московським», а московські воєводи почали заводити свої порядки по українських містах.
Після всіх цих подій, не тільки українське православне духовенство, але й козацька старшина та гетьман почали переглядати свої відносини з Москвою. Так, грек Іван Тафлари розказував у Москві, що Київський митрополит і вище духовенство «присылали на сейм к королю польскому двоих чернцов с объявлением, что им с Московскими людьми быть в союзе невозможно и они этого никогда не желали; Москва хочет их перекрещивать: так чтоб король, собравши войско, высвобождал их, а они из Киева московских людей выбьют и будут под королевскою рукою по-прежнему…».
Після смерті, у квітні 1657 року, митрополита Косіва, Хмельницький не став повідомляти цареві про звільнення митрополичої кафедри, а сам призначив тимчасовим місцеблюстителем митрополії — чернігівського єпископа Лазаря Барановича та назначив вибори нового митрополита на 15 серпня. Але 27 липня 1657 року гетьман Богдан Хмельницький помер.
Руїна
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODVMemt4TDB0cFpYWnZYM0JsTkdWeWMydGhhbUZmVEdGMmNtRXVhbkJuTHpJMU1IQjRMVXRwWlhadlgzQmxOR1Z5YzJ0aGFtRmZUR0YyY21FdWFuQm4uanBn.jpg)
За часів Хмельницького, до Української православної церкви входили: Київська (осідок митрополита), Львівська, Перемиська, Луцька та Могилівсько-Мстиславська (забрана московським патріархатом) єпархії.
Відразу після смерті Богдана Хмельницького московські воєводи почали засилати послів до церковних ієрархів, Івана Виговського, козацької старшини, щоб вони не обирали митрополита без «благословенства» московського патріарха. Проте, московських військ в Україні було ще мало, а тиск не мав успіху, тому вибори Київського митрополита відбудуться за давніми українськими правами, а не за царським наказом.
6 грудня 1657 року Митрополитом Київським, Галицьким та всієї Руси було обрано єпископа Луцького Діонисія Балабана. Але й після цього, Москва тиснула на Виговського, щоб він не посилав до Константинополя по затвердження на митрополії обраного Діонісія, а затвердив його у царя. На що їм відповіли, що від початку святого хрещення київські митрополити отримували благословення у Константинопольського патріарха.
1658 року гетьманом Виговським було підписано Гадяцьку угоду, що в питаннях православної церкви була близька до Зборівського договору. Однак, незважаючи на перемогу під Конотопом, політика Виговського зазнала поразки, через внутрішні міжусобиці та постійні стихійні козацькі повстання й активне втручання московського уряду. Після поразки Виговського, митрополит Балабан вимушений був втікати від московського війська на правобережну Україну.
1659 року — за нового гетьмана Юрія Хмельницького було підписано «оновлену» Переяславську угоду. Князь Трубецькой, користуючись боротьбою за владу серед козацької старшини та відсутністю на другій Переяславській раді української православної ієрархії (був лише москвофіл протопоп ніжинський М. Филимонович), включив пункт: «А митрополиту Киевскому, также и иным духовным Малый России, быть под благословением св. патриарха Московскаго и всея Великий и Малыя и Белыя России; а в права духовные св. патриарх не будет вступати». На цій основі князь Трубецькой своєю грамотою призначив єпископа Лазаря Барановича містоблюстителем Київської митрополії.
Однак, й Баранович, й більшість священиків на лівобережній Україні, продовжували вважати себе підпорядкованими Константинопольському патріарху. Тому уряд московський вирішив підшукати нову особу, яка стала б містоблюстителем Київської митрополії та ретельно виконувала всі накази й бажання Москви. Такою особою став протопоп ніжинський Максим Филимонович. В той час спорожніла Мстиславська єпархія Київської митрополії. Не маючи на це канонічного права, патріарх московський висвятив на неї Филимоновича. Весною 1661 року Филимоновича було викликано до Москви, а 4 травня, з бажання царя та благословення Собору, заступник патріаршого престолу митрополит Питирим висвятив протопопа на єпископа Мстиславського під ім'ям Мефодій та було призначено містоблюстителем Київської митрополії.
Єпископ Мефодій одержав з Москви особливе доручення — впливати на настрій України й нахиляти її до Москви; щоб це завдання виконувати ліпше, Мефодію щедро видали грошей та «соболиную казну». Проте ні духовенство, ні старшина не визнали Мефодія. Гетьман Іван Сомко рішуче виступив проти нього. Вище духовенство голосно говорило, що Мефодій «вылгал» собі в царя єпископію, не маючи ніяких церковних заслуг.
Митрополит Київський Діонисій Балабан скинув Мефодія з посади, як поставленого в чужу єпархію, а єпископом Мстиславським призначив Йосипа Тукальського. Патріарх Константинопольський наклав анафему на Мефодія за те, що при допомозі світської влади сів він на престол Київської митрополії. Наслідком усього цього стало те, що навіть на лівобережній Україні його не визнали, а продовжували вважати своїм митрополитом — Діонісія.
10 травня 1663 року помер митрополит Діонисій. Його наступником став Йосиф Нелюбович-Тукальський. Проте, на територію, що знаходилась під московською владою його не визнали. Більше того, вище київське духовенство та наказний гетьман Сомко хотіли поставити на митрополита Барановича. Але Москва знову поставила місцеблюстителем — Мефодія, з якого, на прохання Москви, було знято навіть анафему Константинопольського патріарха. Після цього відбулась Чорна Рада, на якій гетьманом став промосковський Іван Брюховецький.
Єпископ Мефодій будучи впевненим у підтримці Москви, розпоряджався на Лівобережжі, й навіть давав вказівки гетьманові. Брюховецький зі свого боку добивався прихильності Москви. Обидва вони розсварилися ще з 1663 року й почали писати доноси один на одного. 1665 року Филимонович побував у Москві багато наговорив на Брюховецького, через два місяці потому прибув до Москви й Брюховецький. Щоб позбутися суперника, гетьман просив у Москві, щоб до Києва прислали митрополита-московита, бо тільки такий ніби «внесе заспокоєння». Насправді ж українська православна ієрархія була налаштована проти чужоземних митрополитів, й московський воєвода Шереметєв доносив з Києва, що краще поки що не присилати московського митрополита, бо це викличе великі заворушення.
Тим часом, на Правобережжі було обрано двох православних митрополитів — єпископа Йосипа Тукальського-Нелюбовича та єпископа Антонія Винницького. При цьому — обох кандидатів затвердив король. Оскільки Винницького підтримував гетьман Павло Тетеря, то Річ Посполита ув'язнили Тукальського, де він пробув 1664 до 1666 року.
1666 року у Чигирині Гетьманом України було обрано черкаського полковника Петра Дорошенка. Він звільнив Правобережжя від Речі Посполитої й визволив митрополита Тукальського. Тепер він управляв єпархіями на Правобережжі, Білорусі та в Литві, а за Винницьким були — Львівська, Перемиська та Луцька єпархії.
Тим часом, за українські й білоруські землі велась боротьба між Польщею та Московією. В січні 1667 року було підписано Андрусівську угоді, відповідно до якої, Україну юридично розділили між двома державами.
Остання спроба об'єднати Київську митрополію в єдине ціле була зроблена після того, як Петро Дорошенко став гетьманом лівобережної України, й об'єднав два береги. Митрополит Тукальський також очолив українську церкву на обох берегах Дніпра. Єпископа Мефодія було заслано до Уманського монастиря. А митрополит розпорядився в усіх українських православних церквах не поминати московського царя, як очільника держави (як це запровадили за Мефодія). Тим часом, Лазар Баранович, що був чернігівським єпископом, користуючись тим, що митрополит Київський не підтримував зближення з Москвою, випросив для себе в московського патріарха титул архієпископа, з прямим підпорядкуванням Москві.
Боротьба гетьмана Дорошенка за незалежність України та Українську православну церкву, з перемінним успіхом, тривала до 1676 року. Проте, ця боротьба не увінчалась успіхом, а 26 липня 1675 року в Чигиринському монастирі Св. Трійці помер митрополит Тукальський.
Анексія
Після перемоги над гетьманом Дорошенком, й остаточним зайняттям лівобережної України й Києва, московська влада почала робити рішучі дії, щодо повного переведення Київської митрополії до Московського патріархату. Після смерті Тукальського митрополичим місцеблюстителем у Києві знову був призначений Баранович, що був ним до 1685 року.
На правобережній Україні, хоча на західних єпархіях й залишався митрополит Винницький (помер 1679 року), польський король надав титул адміністратора єпархій, раніше підлеглих Тукальському, львівському єпископові Йосифові Шумлянському. Таким чином, Київська митрополія була поділена на три частини. А митрополит Винницький був останнім митрополитом з титулом «Митрополит Київський, Галицький та всієї Руси», що підпорядковувався Константинопольському патріархату.
1680 року відбувся Люблінський синод за участі греко-католиків, на чолі з митрополитом Жоховстким, та православних (єпископи Шумлянський та Святополк-Четвертинський, представники Львівського Стоаропігійського Братства та монастирів). На з'їзді обговорювались питання об'єднання двох українських церков у одну. Однак, через негативну позицію папського нунція у Речі Посполитій щодо цього питання, синод так ні до чого й не привів.
1683 року помер Печерський архімандрит Інокентій Гізель, і лівобережний гетьман Іван Самойлович звернувся за згодою до московського царя й патріарха призначити туди свого ставленика. Але духовенство, на вільних виборах, обрало новим архімандритом Варлаама Ясинського. Ясинський до Москви на затвердження не поїхав, й прийняв посвячення у мистоблюстителя Київської митрополії Лазаря Барановича. Однак, після того, як свої претензії на Печерську Лавру висловив Йосиф Шумлянський, Ясинський все ж звернувся до московського патріарха Якима, який ці грамоти й надав.
1684 року до гетьманської столиці Батурина прибув Гедеон Святополк-Четвертинський, якого позбавив луцької єпархії екзарх Шумлянський. Дійшовши згоди з Самойловичем, Гедеон написав листи до царя й московського патріарха з заявою про своє «послушенство». З Москви надійшов наказ негайно провести вибори митрополита, з умовою, що новий митрополит повинен був приїхати на затвердження до Москви, а не Константинополя.
8 липня 1685 року відбулись вибори Святополка-Четвертинського. На них не прибуло більшість духовенства на чолі з Лазарем Барановичем. Духовенство ще сподівалось, що вибори будуть визнані неправними. Проте прибічники гетьмана провели «вибори» й повідомили про це Москву. Після цього київське духовенство зібрало свій собор, на якому опротестувало вибори митрополита, при цьому отці церкви відзначали, що приналежність Київської митрополії до Константинополя може бути вирішена лише духовенством митрополії в порозумінні з патріархом. Прилучення до московського патріархату зробить шкоду церкві та народові — мовилось у посланні.
У жовтні 1685 року Гедеон поїхав до Москви, й 8 листопада прийняв посвяту та присягнув Московському патріарху. Новий митрополит отримав титул «Київський, Галицький і Малої Руси».
У червні 1686 року Вселенський патріарх Діонісій виписав шість грамот: дві до царів, московському патріарху, київському митрополиту, гетьману та українському народу. Собор видав грамоту, яка веліла визнавати Гедеона (Святополк-Четвертинського) законним Київським митрополитом. Крім Патріарха Діонісія грамоту підписав також 21 митрополит. Крім того, Діонісій у червні видав ще дві грамоти, адресовані гетьману Самойловичу і всім вірним чадам Київської митрополії, в яких говорив, що дає право поставляти митрополита Київського і всієї України Московському патріархові, і наказує відтепер всіх новообраних митрополитів відправляти для посвячення до Москви, але Київський митрополит мав у першу чергу першим згадувати ім'я у диптху Константинопольського патріарха, щоб це було свідченням влади Вселенського престолу над Київською митрополією.
Умов які були прописані в акті Церква Московії не дотрималась а саме: вибори митрополита перейшли в руки Московського Синоду, поминання Вселенського патріарха припинилося, і привілеї київського митрополита були скасовані, навіть сама митрополія перестала існувати як церковна одиниця.
Висновки
Українська православна церква за 60 років пройшла шлях від розквіту до цілковитого занепаду й анексії Московським патріархатом. Якщо за часів Петра Могили в Україні існувала ціла мережа шкіл, друкарень, діяла Києво-Могилянська Академія, то вже через 100 років нічого цього не було. В українському православному Требнику 1695 року не було жодного з тих святих, що були додані в московських місяцесловах як московські святі. Лише 1784 року було наказано всім українським церквам прийняти московський Місяцеслов. Українська богослужба була переведена на московський лад, українські богословські та церковні книги було заборонено. Розпочався новий етап у житті української православної церкви.
Надання автокефалії
11 жовтня 2018 Вселенський патріархат скасував дію синодального листа 1686 року, який підпорядкував Київську митрополію Московському патріархату.
Див. також
Примітки
- . Духовний фронт (укр.). 2 листопада 2020. Архів оригіналу за 2 Листопада 2020. Процитовано 4 листопада 2020.
- . cerkvarium.org. Архів оригіналу за 8 Грудня 2020. Процитовано 4 листопада 2020.
- . Духовний фронт (укр.). 30 жовтня 2020. Архів оригіналу за 1 Листопада 2020. Процитовано 4 листопада 2020.
- (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 22 Лютого 2014. Процитовано 10 Березня 2013.
- Ісіченко, І. (2003). Історія Християнської церкви в Україні. Харків: Акта, 2003. 472 с.
- Рудницький С. Українські козаки / В. Щербак (упорядник, автор передмови). Коли земля стогнала. — К.: Наукова думка, 1995. — 432 с. — С. 262.
- Харишин, М. В. Юридичне визнання Української православної церкви Польською державою в 30 роках XVII ст. Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Історія. Київ: Видавничо-поліграфічний центр «Київський університет». Випуск 34. С. 114–123.
- Текст грамоти див.: Там же. С. 186—189. Цю Соборну грамоту треба відрізняти від тоді ж виданої Патріаршої грамоти, котрою Гедеон затверджувався у сані митрополита. Остання була підписана лише патріархом Діонісієм. Її текст див.: Там само. С. 184—186.
- Там само. С. 182—184, 189—191.
- . ec-patr.org. Архів оригіналу за 7 Жовтня 2018. Процитовано 28 грудня 2018.
- (PDF). 2020. с. 65. Архів оригіналу (PDF) за 7 Серпня 2021. Процитовано 7 Серпня 2021.
{{}}
:|first=
з пропущеним|last=
() - . www.religion.in.ua. Архів оригіналу за 7 Серпня 2021. Процитовано 30 серпня 2019.
- Засідання Священного синоду УПЦ КП від 20 жовтня 2018 року
Джерела
- о. Юрій Федорів. Історія Церкви в Україні. — Львів: Свічадо, 2007.
- Іван Огієнко. Українська Церква [ 16 Квітня 2009 у Wayback Machine.]
Посилання
- Як козаки відновили православну митрополію у Києві відеоекскурсія тематичною виставкою від Національного музею історії України
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Ki yivska mitropo liya 1620 1685 period Kiyivskoyi mitropoliyi v skladi Vselenskogo patriarhatu Konstantintinopolya na teritoriyi Rechi Pospolitoyi ta Getmanshini z centrom u misti Kiyiv yakij rozpochavsya trohi piznishe Berestejskoyi uniyi v 1620 roci zavdyaki misiyi yerusalimskogo patriarha Teofana III U akti 1686 roku Vselenskij patriarh Dionisij IV nadav pravo visvyachuvati mitropolita Kiyivskogo Moskovskomu patriarhu odnak ne peredavav Kiyivsku mitropoliyu do skladu Moskovskogo patriarhatu div Aneksiya Kiyivskoyi mitropoliyi Kiyivska mitropoliya Kiyivskij Sofijskij soborSobor Sv SofiyiZasnovniki Apostol Andrij sv Volodimir VelikijData zasnuvannya 1620U skladi Vselenskogo patriarhatu KonstantinopolyaData likvidaciyi 1688Chinnij predstoyatel Mitropolit Kiyivskij Galickij ta vsiyeyi RusiCentr KiyivOsnovna yurisdikciya Getmanshina Rich PospolitaYurisdikciya dlya diaspori Velike knyazivstvo Litovske Moskovske carstvoLiturgichna mova Kiyivskij izvod cerkovnoslov yanskoyi ruskaMuzichna tradiciya ukrayinskij naspivCerkovnij kalendar yulianskij U Vikipediyi ye statti pro inshi znachennya cogo termina Kiyivska mitropoliya znachennya PeredistoriyaPislya ukladannya Berestejskoyi uniyi 1596 roku v Ukrayini sklalas skladna religijna situaciya Z odnogo boku bilshist yepiskopiv na choli z mitropolitom Mihajlom Rogozoyu ta ukrayinska shlyahta pidtrimuvali uniyu Z drugogo boku bagato svyashenikiv monastiri kozaki ta mishani vistupali proti uniyi Vidrazu pislya soboru mitropolit Rogoza pozbaviv yepiskopskogo uryadu lvivskogo yepiskopa Gedeona Balabana ta peremiskogo Mihajla Kopistenskogo sho vistupili proti uniyi Prote faktichno voni zalishalis na svoyih kafedrah pid zahistom kozakiv bratstv ta pid opikoyu knyazya Ostrozkogo Krim togo Lvivske bratstvo malo stavropigiyu ta pidporyadkovuvalos napryamu Konstantinopolskomu patriarhu Ekzarhom patriarha dlya pravoslavnih ukrayinciv stav yepiskop Balaban Aktivno zayavili pro sebe Kiyivske Vilenske bratstva pochinayut diyati pravoslavni bratstva v Mogilevi Minsku Lyublini Lucku ta inshih mistah Bilshist monastiriv v tomu chisli Kiyevo Pecherskij Vidubickij Bogoyavlenskij sv Troyici u Vilno Pochayivskij ta inshi takozh ne pidtrimali uniyu Ale oficijno Kiyivska Volodimir Volinska Turovo Pinska Lucka Holmska ta Polocka pristali do uniyi Pershi roki pislya uniyi projshli dostatno spokijno Vidkritoyi vorozhnechi ne sposterigalos i borotba prohodila u viglyadi polemiki j bogoslovskih diskusij Postupovo borotba radikalizuvalas Pochavsya obopilnij opir vzayemne vidbirannya monastiriv pozovi do derzhavnih sudiv 1607 roku pomer yepiskop Gedeon Mitropolit Ipatij Potij hotiv priznachiti na kafedru greko katolickogo ale natknuvsya na shalenij opir Lvivskogo bratstva Novim pravoslavnim yepiskopom stav Yeremiya Tissarovskij visvyachenij v Moldovskomu knyazivstvi 1610 roku pomer Mihajlo Kopistenskij ale tut mitropolitu vdalosya priznachiti greko katolickogo Peremiskogo yepiskopa Atanasiya Krupeckogo Takim chinom sim yeparhij buli greko katolickimi j odna pravoslavnoyu Prote u vsih yeparhiyah buli yak pravoslavni tak i greko katoliki Visvyachennya novoyi iyerarhiyiZa 25 rokiv po Berestejskomu Soborovi situaciya v Ukrayini majzhe ne zminilas Vidbuvalas postijna borotba za cerkvi spori posliv na sejmah semikah zbrojna borotba Tim chasom u pravoslavnih vinikla odna serjozna problema vidsutnist vishoyi iyerarhiyi a golovne sho ne bulo glavi cerkvi Vesnoyu 1620 roku z Moskvi cherez Ukrayinu povertavsya dodomu yerusalimskij patriarh Teofan Tam vin visvyativ na Moskovskogo Patriarha batka carya Mihayila Filareta V Ukrayini patriarha zustrili z velikoyu poshanoyu Pered v yizdom do Kiyeva jogo z usima pochestyami striv getman Petro Sagajdachnij z viddilom kozakiv Patriarh protyagom majzhe pivroku perebuvav u Kiyevo Pecherskomu monastiri Vin napisav bagato poslan ukrayinskim pravoslavnim bratstvam monastiryam nadav status stavropigiyi Bogoyavlenskomu Bratstvu Vlada Rechi Pospolitoyi ne chinila zhodnih pereshkod jogo diyam 6 zhovtnya 1620 roku patriarh Teofan razom z bolgarskim mitropolitom Neofitom ta stagonskim yepiskopom Avraamom visvyativ igumena Mezhigirskogo monastirya Isayu Kopinskogo na yepiskopa Peremiskogo Cherez dekilka dniv igumena Mihajlivskogo monastirya Jova Boreckogo visvyacheno na Mitropolita Kiyivskogo Meletiya Smotrickogo na Polockogo arhiyepiskopa a takozh yepiskopa Pinskogo i Turivskogo Odrazu pislya cih svyachen patriarh rushiv z Ukrayini Dorogoyu v Bushi na Podilli nepodalik vid moldovskogo kordonu patriarh visvyativ she troh yepiskopiv Yezekiyilya Kurcevicha Isaaka Borisovicha ta Payisiya Ipolitovicha Pislya cogo Teofan prochitav rozgrishitelnu molitvu sho kozakam ta zvilniv vid smertnogo griha dzherelo za te sho voni hodili voyuvati proti Moskvi ta nakazav yim bilshe na Moskvu ne hoditi dzherelo Pribuvshi do Moldovskogo knyazivstva patriarh povidomiv moskovskogo patriarha pro svoyi uspihi ta podyakuvav jomu j carevi za milostinyu ta gostinu 1621 roku mitropolit Boreckij sklikav u Kiyevi pravoslavnij Sobor na yakomu virishili yak potochni problemi cerkvi tak i plani shodo yiyi rozbudovi Pislya vidnovlennya pravoslavnoyi iyerarhiyi ta soboru mizhkonfesijna borotba she bilshe zagostrilas Zbrojna borotba nabirala vse masshtabnishih form i 1623 roku vbito unijnogo arhiyepiskopa Josafata Kuncevicha Yepiskop Meletij Smotrickij pidtrimav uniyu j napisav knigu sho v nij obstoyuvav pobudovu silnoyi ukrayinskoyi cerkvi ta zasterigav sho moskovske pravoslav ya yakomu pochinalo simpatizuvati bagato vladik ne prinese Ukrayini j cerkvi nichogo dobrogo Prote okrim protistoyannya vidbuvalisya j sprobi dialogu mizh pravoslavnimi ta greko katolikami Tak mitropolit Boreckij provadiv peregovori z predstavnikami unijnoyi cerkvi ta prodovzhuvav spilkuvannya z M Smotrickim u serpni 1628 sklikav Sobor u Kiyevi u spravi perehodu M Smotrickogo na uniyu 1629 roku mitropolit napraviv svoyih predstavnikiv na spilnij z greko katolikami de velis peremovini shodo mozhlivih poshukiv vihodu z situaciyi sho sklalas Rozkvit cerkviSvyatitel Petro Mogila 1631 roku po smerti Boreckogo mitropolitom stav stovp drevnego blagochestiya Isaya Kopinskij Vin buv predstavnikom konservativnih kil revnim pobornikom pravoslav ya ta prihilnikom zblizhennya ukrayinskoyi cerkvi z moskovskim patriarhatom 1632 roku po smerti korolya Sigizmunda III Vazi u Rechi Pospolitij zibravsya elekcijnij sejm sho mav obrati novogo korolya Z cogo virishili skoristatisya ukrayinska shlyahta ta progresivno nalashtovane duhovenstvo Cej ruh ocholiv Pecherskij arhimandrit Petro Mogila Domigshis na sejmi serjoznih postupok na korist pravoslavnoyi cerkvi bulo domovleno sho majbutnij korol Volodislav IV pidpishe Statti primirennya Vidpovidno do nih pravoslavna cerkva viznavalas rivnoyu katolickij ta greko katolickij pravoslavne duhovenstvo otrimuvalo rivni prava z katolikami a do pravoslavnoyi cerkvi zarahovuvalis Lvivska Peremiska Lucka ta novostvorena Minska yeparhiyi Za greko katolikami zalishalis Polocka Volodimir Volinska Holmska ta Pinska V listopadi 1632 roku polskij korol zatverdiv ci statti Pislya cogo Mitropolitom Kiyivskim obrano Petra Mogilu 28 kvitnya 1633 roku v Uspenskij cerkvi Lvova jogo visvyatili yepiskop Tissarovskij sho buv ekzarhom Konstantinopolskogo patriarha yepiskop Pinskij Avraam yepiskop Luckij Isaaj ta Holmskim Payisij Z prihodom na mitropolichij prestol pochinayetsya rozvitok cerkvi Pochinayetsya rozbudova shkil ta zasnovuyetsya Kiyevo Mogilyanska Akademiya rozvivayetsya drukarstvo ta kultura Na novij riven pidnositsya monastirske zhittya otrimuyut suttyevu pidtrimku pravoslavni bratstva restavruyutsya stari ta buduyutsya novi hrami sobori ta monastiri Zokrema vidbudovano Sofiyivskij Sobor provedeno rozkopki Desyatinnoyi cerkvi de znajdeno moshi Sv Volodimira Velikogo Prodovzhuvalis sprobi vesti dialog z greko katolickoyu cerkvoyu ta Rimom Spilno z mitropolitom Velyaminom Rutskim u duhovenstva oboh konfesij postav plan stvorennya ukrayinskogo patriarhatu Odnak cherez ryad sub yektivnih ta ob yektivnih prichin cej plan ne vstigli realizuvati 11 sichnya 1647 roku Petro Mogila pomer Cerkva za HmelnickogoV yizd Hmelnickogo do Kiyeva V pershij polovini XVII stolittya Ukrayinoyu prokotilas hvilya postan Kosinskogo Ostryanici Lobodi ta insh sho mali ne tilki nacionalnij ta socialnij ale j yaskravo virazhenij religijnij harakter Takij samij harakter malo j povstannya pid provodom Bogdana Hmelnickogo Z 1647 roku Mitropolitom Kiyivskim Galickim ta vsiyeyi Rusi obrano Silvestra Kosiva Ani kozaki ani yepiskopi ne zvertalis do korolya za dozvolom na vibir mitropolita a napryamu otrimali blagoslovennya v Konstantinopolskogo patriarha Tovarish ta odnodumec Petra Mogili novij mitropolit u cej skladnij chas namagavsya prodovzhiti spravi svogo poperednika Vidpovidno do Zborivskoyi ugodi 1649 pravoslavnij cerkvi nadavalis znachni prava A ukrayinskij pravoslavnij mitropolit mav posidati na sejmi Rechi Pospolitoyi druge misce pislya katolickogo primasa Prote nezvazhayuchi na zatverdzhennya sejmom ciyeyi ugodi vona cherez prodovzhennya vijskovih dij ne bula vikonana Porazka kozackogo vijska pid Berestechkom prizvela do pidpisannya 1651 roku Bilocerkivskoyi ugodi znachno girshoyi nizh poperednya Pislya cogo Hmelnickij pochinaye vesti aktivni peregovori z predstavnikami moskovskogo carya Prote vid samogo pochatku peremovin Moskva osoblive misce pridilyala pidporyadkuvannyu ukrayinskoyi cerkvi sobi V postanovi moskovskogo zemskogo soboru 1653 r pro Ukrayinu govoritsya shob car Oleksij Mihajlovich izvolil togo getmana Bogdana Hmelnickogo i vse vojsko Zaporozhskoe s gorodami ih i s zemlyami prinyat pod svoyu gosudarskuyu vysokuyu ruku dlya pravoslavnyya hristianskiya very i sv Bozhiih cerkvej potomu chto pany Rada i vsya Rech Pospolitaya na pravoslavnuyu veru i na sv Bozhij cerkvi vosstali i hotyat ih iskoreniti Moskva rozglyadala Pereyaslavsku ugodu ne tilki yak politichnij a j yak religijnij soyuz i pochala zahodi shodo povnogo kontrolyu nad Kiyivskoyi mitropoliyeyu Nezvazhayuchi na napolyagannya moskovskih predstavnikiv getman ne vklyuchiv do Pereyaslavskogo dogovoru pro pidporyadkuvannya Kiyivskoyi mitropoliyi moskovskomu patriarhu Krim togo j vishe ukrayinske pravoslavne duhovenstvo z ostorogoyu stavilos do novogo dogovoru ta zblizhennya z Moskvoyu Posilayuchi na svoyi obov yazki pered patriarhom Konstantinopolskim mitropolit Kosiv ta prisutni na radi yepiskopi vidmovilis prisyagati moskovskomu caryu Ale moskovski uryadovci provodili dali svoyu politiku U den priyizdu carskogo poslancya Buturlina do Kiyeva 16 sichnya 1654 r mitropolit Kosiv praviv u Sofijskomu sobori moleben Po molebni Buturlin z dokorom zapitav mitropolita chomu vin pro priyednannya Ukrayini Ego carskomu velichestvu chelom nikoli ne bival i ne pisyval i Ego carskoj milosti k sebe ne poiskal U lipni serpni 1654 roku mitropolit Kosiv vidpraviv specialne posolstvo do carya Oleksiya Mihajlovicha na choli z Mikolopustinskim igumenom Inokentiyem Gizelem Posolstvo prosilo carya ne rushati prav Ukrayinskoyi Cerkvi shob ne prisilav do Ukrayini svoyih duhovnyh moskovskih na vsyakie nachalstva shob nikotorogo duhovnyh nashih nasiliem do Velikiya Rossii ne zatyagali i t in Golova posolstva osoblivo pidkreslyuvav o pervoj volnosti yazhe est vseh volnostej i prav kremnem shob Cerkva Ukrayinska ostalasya j nadali pid vladoyu Cargorodskogo patriarha do kotorogo nas i pravo Bozhie chrez sv apostola Andreya Pervozvannogo i kanony sv otec priluchili i sovokupili Zvisno niyakogo rezultatu de posolstvo ne malo bilshe togo pribravshi pid sebe 1654 roku Polocku Mogilivsku ta Smolensku yeparhiyi Moskva pochala tam vse perestroyuvati na svij lad a moskovskij patriarh prijnyav sobi titul patriarha Velikoyi Maloyi ta Biloyi Rusi Po moskovskih cerkvah pravili sluzhbu shob kiyivskij prestol z yednavsya z bogopostavlenim prestolom moskovskim a moskovski voyevodi pochali zavoditi svoyi poryadki po ukrayinskih mistah Pislya vsih cih podij ne tilki ukrayinske pravoslavne duhovenstvo ale j kozacka starshina ta getman pochali pereglyadati svoyi vidnosini z Moskvoyu Tak grek Ivan Taflari rozkazuvav u Moskvi sho Kiyivskij mitropolit i vishe duhovenstvo prisylali na sejm k korolyu polskomu dvoih cherncov s obyavleniem chto im s Moskovskimi lyudmi byt v soyuze nevozmozhno i oni etogo nikogda ne zhelali Moskva hochet ih perekreshivat tak chtob korol sobravshi vojsko vysvobozhdal ih a oni iz Kieva moskovskih lyudej vybyut i budut pod korolevskoyu rukoyu po prezhnemu Pislya smerti u kvitni 1657 roku mitropolita Kosiva Hmelnickij ne stav povidomlyati carevi pro zvilnennya mitropolichoyi kafedri a sam priznachiv timchasovim misceblyustitelem mitropoliyi chernigivskogo yepiskopa Lazarya Baranovicha ta naznachiv vibori novogo mitropolita na 15 serpnya Ale 27 lipnya 1657 roku getman Bogdan Hmelnickij pomer RuyinaSvyato Uspenskij sobor Kiyevo Pecherskogo monastirya Za chasiv Hmelnickogo do Ukrayinskoyi pravoslavnoyi cerkvi vhodili Kiyivska osidok mitropolita Lvivska Peremiska Lucka ta Mogilivsko Mstislavska zabrana moskovskim patriarhatom yeparhiyi Vidrazu pislya smerti Bogdana Hmelnickogo moskovski voyevodi pochali zasilati posliv do cerkovnih iyerarhiv Ivana Vigovskogo kozackoyi starshini shob voni ne obirali mitropolita bez blagoslovenstva moskovskogo patriarha Prote moskovskih vijsk v Ukrayini bulo she malo a tisk ne mav uspihu tomu vibori Kiyivskogo mitropolita vidbudutsya za davnimi ukrayinskimi pravami a ne za carskim nakazom 6 grudnya 1657 roku Mitropolitom Kiyivskim Galickim ta vsiyeyi Rusi bulo obrano yepiskopa Luckogo Dionisiya Balabana Ale j pislya cogo Moskva tisnula na Vigovskogo shob vin ne posilav do Konstantinopolya po zatverdzhennya na mitropoliyi obranogo Dionisiya a zatverdiv jogo u carya Na sho yim vidpovili sho vid pochatku svyatogo hreshennya kiyivski mitropoliti otrimuvali blagoslovennya u Konstantinopolskogo patriarha 1658 roku getmanom Vigovskim bulo pidpisano Gadyacku ugodu sho v pitannyah pravoslavnoyi cerkvi bula blizka do Zborivskogo dogovoru Odnak nezvazhayuchi na peremogu pid Konotopom politika Vigovskogo zaznala porazki cherez vnutrishni mizhusobici ta postijni stihijni kozacki povstannya j aktivne vtruchannya moskovskogo uryadu Pislya porazki Vigovskogo mitropolit Balaban vimushenij buv vtikati vid moskovskogo vijska na pravoberezhnu Ukrayinu 1659 roku za novogo getmana Yuriya Hmelnickogo bulo pidpisano onovlenu Pereyaslavsku ugodu Knyaz Trubeckoj koristuyuchis borotboyu za vladu sered kozackoyi starshini ta vidsutnistyu na drugij Pereyaslavskij radi ukrayinskoyi pravoslavnoyi iyerarhiyi buv lishe moskvofil protopop nizhinskij M Filimonovich vklyuchiv punkt A mitropolitu Kievskomu takzhe i inym duhovnym Malyj Rossii byt pod blagosloveniem sv patriarha Moskovskago i vseya Velikij i Malyya i Belyya Rossii a v prava duhovnye sv patriarh ne budet vstupati Na cij osnovi knyaz Trubeckoj svoyeyu gramotoyu priznachiv yepiskopa Lazarya Baranovicha mistoblyustitelem Kiyivskoyi mitropoliyi Odnak j Baranovich j bilshist svyashenikiv na livoberezhnij Ukrayini prodovzhuvali vvazhati sebe pidporyadkovanimi Konstantinopolskomu patriarhu Tomu uryad moskovskij virishiv pidshukati novu osobu yaka stala b mistoblyustitelem Kiyivskoyi mitropoliyi ta retelno vikonuvala vsi nakazi j bazhannya Moskvi Takoyu osoboyu stav protopop nizhinskij Maksim Filimonovich V toj chas sporozhnila Mstislavska yeparhiya Kiyivskoyi mitropoliyi Ne mayuchi na ce kanonichnogo prava patriarh moskovskij visvyativ na neyi Filimonovicha Vesnoyu 1661 roku Filimonovicha bulo viklikano do Moskvi a 4 travnya z bazhannya carya ta blagoslovennya Soboru zastupnik patriarshogo prestolu mitropolit Pitirim visvyativ protopopa na yepiskopa Mstislavskogo pid im yam Mefodij ta bulo priznacheno mistoblyustitelem Kiyivskoyi mitropoliyi Yepiskop Mefodij oderzhav z Moskvi osoblive doruchennya vplivati na nastrij Ukrayini j nahilyati yiyi do Moskvi shob ce zavdannya vikonuvati lipshe Mefodiyu shedro vidali groshej ta sobolinuyu kaznu Prote ni duhovenstvo ni starshina ne viznali Mefodiya Getman Ivan Somko rishuche vistupiv proti nogo Vishe duhovenstvo golosno govorilo sho Mefodij vylgal sobi v carya yepiskopiyu ne mayuchi niyakih cerkovnih zaslug Mitropolit Kiyivskij Dionisij Balaban skinuv Mefodiya z posadi yak postavlenogo v chuzhu yeparhiyu a yepiskopom Mstislavskim priznachiv Josipa Tukalskogo Patriarh Konstantinopolskij naklav anafemu na Mefodiya za te sho pri dopomozi svitskoyi vladi siv vin na prestol Kiyivskoyi mitropoliyi Naslidkom usogo cogo stalo te sho navit na livoberezhnij Ukrayini jogo ne viznali a prodovzhuvali vvazhati svoyim mitropolitom Dionisiya 10 travnya 1663 roku pomer mitropolit Dionisij Jogo nastupnikom stav Josif Nelyubovich Tukalskij Prote na teritoriyu sho znahodilas pid moskovskoyu vladoyu jogo ne viznali Bilshe togo vishe kiyivske duhovenstvo ta nakaznij getman Somko hotili postaviti na mitropolita Baranovicha Ale Moskva znovu postavila misceblyustitelem Mefodiya z yakogo na prohannya Moskvi bulo znyato navit anafemu Konstantinopolskogo patriarha Pislya cogo vidbulas Chorna Rada na yakij getmanom stav promoskovskij Ivan Bryuhoveckij Yepiskop Mefodij buduchi vpevnenim u pidtrimci Moskvi rozporyadzhavsya na Livoberezhzhi j navit davav vkazivki getmanovi Bryuhoveckij zi svogo boku dobivavsya prihilnosti Moskvi Obidva voni rozsvarilisya she z 1663 roku j pochali pisati donosi odin na odnogo 1665 roku Filimonovich pobuvav u Moskvi bagato nagovoriv na Bryuhoveckogo cherez dva misyaci potomu pribuv do Moskvi j Bryuhoveckij Shob pozbutisya supernika getman prosiv u Moskvi shob do Kiyeva prislali mitropolita moskovita bo tilki takij nibi vnese zaspokoyennya Naspravdi zh ukrayinska pravoslavna iyerarhiya bula nalashtovana proti chuzhozemnih mitropolitiv j moskovskij voyevoda Sheremetyev donosiv z Kiyeva sho krashe poki sho ne prisilati moskovskogo mitropolita bo ce vikliche veliki zavorushennya Tim chasom na Pravoberezhzhi bulo obrano dvoh pravoslavnih mitropolitiv yepiskopa Josipa Tukalskogo Nelyubovicha ta yepiskopa Antoniya Vinnickogo Pri comu oboh kandidativ zatverdiv korol Oskilki Vinnickogo pidtrimuvav getman Pavlo Teterya to Rich Pospolita uv yaznili Tukalskogo de vin probuv 1664 do 1666 roku 1666 roku u Chigirini Getmanom Ukrayini bulo obrano cherkaskogo polkovnika Petra Doroshenka Vin zvilniv Pravoberezhzhya vid Rechi Pospolitoyi j vizvoliv mitropolita Tukalskogo Teper vin upravlyav yeparhiyami na Pravoberezhzhi Bilorusi ta v Litvi a za Vinnickim buli Lvivska Peremiska ta Lucka yeparhiyi Tim chasom za ukrayinski j biloruski zemli velas borotba mizh Polsheyu ta Moskoviyeyu V sichni 1667 roku bulo pidpisano Andrusivsku ugodi vidpovidno do yakoyi Ukrayinu yuridichno rozdilili mizh dvoma derzhavami Ostannya sproba ob yednati Kiyivsku mitropoliyu v yedine cile bula zroblena pislya togo yak Petro Doroshenko stav getmanom livoberezhnoyi Ukrayini j ob yednav dva beregi Mitropolit Tukalskij takozh ocholiv ukrayinsku cerkvu na oboh beregah Dnipra Yepiskopa Mefodiya bulo zaslano do Umanskogo monastirya A mitropolit rozporyadivsya v usih ukrayinskih pravoslavnih cerkvah ne pominati moskovskogo carya yak ochilnika derzhavi yak ce zaprovadili za Mefodiya Tim chasom Lazar Baranovich sho buv chernigivskim yepiskopom koristuyuchis tim sho mitropolit Kiyivskij ne pidtrimuvav zblizhennya z Moskvoyu viprosiv dlya sebe v moskovskogo patriarha titul arhiyepiskopa z pryamim pidporyadkuvannyam Moskvi Borotba getmana Doroshenka za nezalezhnist Ukrayini ta Ukrayinsku pravoslavnu cerkvu z pereminnim uspihom trivala do 1676 roku Prote cya borotba ne uvinchalas uspihom a 26 lipnya 1675 roku v Chigirinskomu monastiri Sv Trijci pomer mitropolit Tukalskij AneksiyaDokladnishe Aneksiya Kiyivskoyi mitropoliyi Moskovskim patriarhatom Pislya peremogi nad getmanom Doroshenkom j ostatochnim zajnyattyam livoberezhnoyi Ukrayini j Kiyeva moskovska vlada pochala robiti rishuchi diyi shodo povnogo perevedennya Kiyivskoyi mitropoliyi do Moskovskogo patriarhatu Pislya smerti Tukalskogo mitropolichim misceblyustitelem u Kiyevi znovu buv priznachenij Baranovich sho buv nim do 1685 roku Na pravoberezhnij Ukrayini hocha na zahidnih yeparhiyah j zalishavsya mitropolit Vinnickij pomer 1679 roku polskij korol nadav titul administratora yeparhij ranishe pidleglih Tukalskomu lvivskomu yepiskopovi Josifovi Shumlyanskomu Takim chinom Kiyivska mitropoliya bula podilena na tri chastini A mitropolit Vinnickij buv ostannim mitropolitom z titulom Mitropolit Kiyivskij Galickij ta vsiyeyi Rusi sho pidporyadkovuvavsya Konstantinopolskomu patriarhatu 1680 roku vidbuvsya Lyublinskij sinod za uchasti greko katolikiv na choli z mitropolitom Zhohovstkim ta pravoslavnih yepiskopi Shumlyanskij ta Svyatopolk Chetvertinskij predstavniki Lvivskogo Stoaropigijskogo Bratstva ta monastiriv Na z yizdi obgovoryuvalis pitannya ob yednannya dvoh ukrayinskih cerkov u odnu Odnak cherez negativnu poziciyu papskogo nunciya u Rechi Pospolitij shodo cogo pitannya sinod tak ni do chogo j ne priviv 1683 roku pomer Pecherskij arhimandrit Inokentij Gizel i livoberezhnij getman Ivan Samojlovich zvernuvsya za zgodoyu do moskovskogo carya j patriarha priznachiti tudi svogo stavlenika Ale duhovenstvo na vilnih viborah obralo novim arhimandritom Varlaama Yasinskogo Yasinskij do Moskvi na zatverdzhennya ne poyihav j prijnyav posvyachennya u mistoblyustitelya Kiyivskoyi mitropoliyi Lazarya Baranovicha Odnak pislya togo yak svoyi pretenziyi na Pechersku Lavru visloviv Josif Shumlyanskij Yasinskij vse zh zvernuvsya do moskovskogo patriarha Yakima yakij ci gramoti j nadav 1684 roku do getmanskoyi stolici Baturina pribuv Gedeon Svyatopolk Chetvertinskij yakogo pozbaviv luckoyi yeparhiyi ekzarh Shumlyanskij Dijshovshi zgodi z Samojlovichem Gedeon napisav listi do carya j moskovskogo patriarha z zayavoyu pro svoye poslushenstvo Z Moskvi nadijshov nakaz negajno provesti vibori mitropolita z umovoyu sho novij mitropolit povinen buv priyihati na zatverdzhennya do Moskvi a ne Konstantinopolya 8 lipnya 1685 roku vidbulis vibori Svyatopolka Chetvertinskogo Na nih ne pribulo bilshist duhovenstva na choli z Lazarem Baranovichem Duhovenstvo she spodivalos sho vibori budut viznani nepravnimi Prote pribichniki getmana proveli vibori j povidomili pro ce Moskvu Pislya cogo kiyivske duhovenstvo zibralo svij sobor na yakomu oprotestuvalo vibori mitropolita pri comu otci cerkvi vidznachali sho prinalezhnist Kiyivskoyi mitropoliyi do Konstantinopolya mozhe buti virishena lishe duhovenstvom mitropoliyi v porozuminni z patriarhom Priluchennya do moskovskogo patriarhatu zrobit shkodu cerkvi ta narodovi movilos u poslanni U zhovtni 1685 roku Gedeon poyihav do Moskvi j 8 listopada prijnyav posvyatu ta prisyagnuv Moskovskomu patriarhu Novij mitropolit otrimav titul Kiyivskij Galickij i Maloyi Rusi U chervni 1686 roku Vselenskij patriarh Dionisij vipisav shist gramot dvi do cariv moskovskomu patriarhu kiyivskomu mitropolitu getmanu ta ukrayinskomu narodu Sobor vidav gramotu yaka velila viznavati Gedeona Svyatopolk Chetvertinskogo zakonnim Kiyivskim mitropolitom Krim Patriarha Dionisiya gramotu pidpisav takozh 21 mitropolit Krim togo Dionisij u chervni vidav she dvi gramoti adresovani getmanu Samojlovichu i vsim virnim chadam Kiyivskoyi mitropoliyi v yakih govoriv sho daye pravo postavlyati mitropolita Kiyivskogo i vsiyeyi Ukrayini Moskovskomu patriarhovi i nakazuye vidteper vsih novoobranih mitropolitiv vidpravlyati dlya posvyachennya do Moskvi ale Kiyivskij mitropolit mav u pershu chergu pershim zgaduvati im ya u dipthu Konstantinopolskogo patriarha shob ce bulo svidchennyam vladi Vselenskogo prestolu nad Kiyivskoyu mitropoliyeyu Umov yaki buli propisani v akti Cerkva Moskoviyi ne dotrimalas a same vibori mitropolita perejshli v ruki Moskovskogo Sinodu pominannya Vselenskogo patriarha pripinilosya i privileyi kiyivskogo mitropolita buli skasovani navit sama mitropoliya perestala isnuvati yak cerkovna odinicya VisnovkiUkrayinska pravoslavna cerkva za 60 rokiv projshla shlyah vid rozkvitu do cilkovitogo zanepadu j aneksiyi Moskovskim patriarhatom Yaksho za chasiv Petra Mogili v Ukrayini isnuvala cila merezha shkil drukaren diyala Kiyevo Mogilyanska Akademiya to vzhe cherez 100 rokiv nichogo cogo ne bulo V ukrayinskomu pravoslavnomu Trebniku 1695 roku ne bulo zhodnogo z tih svyatih sho buli dodani v moskovskih misyaceslovah yak moskovski svyati Lishe 1784 roku bulo nakazano vsim ukrayinskim cerkvam prijnyati moskovskij Misyaceslov Ukrayinska bogosluzhba bula perevedena na moskovskij lad ukrayinski bogoslovski ta cerkovni knigi bulo zaboroneno Rozpochavsya novij etap u zhitti ukrayinskoyi pravoslavnoyi cerkvi Nadannya avtokefaliyiDokladnishe Nadannya avtokefaliyi Ukrayinskij pravoslavnij cerkvi 11 zhovtnya 2018 Vselenskij patriarhat skasuvav diyu sinodalnogo lista 1686 roku yakij pidporyadkuvav Kiyivsku mitropoliyu Moskovskomu patriarhatu Div takozhMisiya Feofana III v Ukrayini Berestejska uniyaPrimitki Duhovnij front ukr 2 listopada 2020 Arhiv originalu za 2 Listopada 2020 Procitovano 4 listopada 2020 cerkvarium org Arhiv originalu za 8 Grudnya 2020 Procitovano 4 listopada 2020 Duhovnij front ukr 30 zhovtnya 2020 Arhiv originalu za 1 Listopada 2020 Procitovano 4 listopada 2020 PDF Arhiv originalu PDF za 22 Lyutogo 2014 Procitovano 10 Bereznya 2013 Isichenko I 2003 Istoriya Hristiyanskoyi cerkvi v Ukrayini Harkiv Akta 2003 472 s Rudnickij S Ukrayinski kozaki V Sherbak uporyadnik avtor peredmovi Koli zemlya stognala K Naukova dumka 1995 432 s S 262 ISBN 5 319 01072 9 Harishin M V Yuridichne viznannya Ukrayinskoyi pravoslavnoyi cerkvi Polskoyu derzhavoyu v 30 rokah XVII st Visnik Kiyivskogo nacionalnogo universitetu imeni Tarasa Shevchenka Istoriya Kiyiv Vidavnicho poligrafichnij centr Kiyivskij universitet Vipusk 34 S 114 123 Tekst gramoti div Tam zhe S 186 189 Cyu Sobornu gramotu treba vidriznyati vid todi zh vidanoyi Patriarshoyi gramoti kotroyu Gedeon zatverdzhuvavsya u sani mitropolita Ostannya bula pidpisana lishe patriarhom Dionisiyem Yiyi tekst div Tam samo S 184 186 Tam samo S 182 184 189 191 ec patr org Arhiv originalu za 7 Zhovtnya 2018 Procitovano 28 grudnya 2018 PDF 2020 s 65 Arhiv originalu PDF za 7 Serpnya 2021 Procitovano 7 Serpnya 2021 a href wiki D0 A8 D0 B0 D0 B1 D0 BB D0 BE D0 BD Cite book title Shablon Cite book cite book a first z propushenim last dovidka www religion in ua Arhiv originalu za 7 Serpnya 2021 Procitovano 30 serpnya 2019 Zasidannya Svyashennogo sinodu UPC KP vid 20 zhovtnya 2018 rokuDzherelao Yurij Fedoriv Istoriya Cerkvi v Ukrayini Lviv Svichado 2007 Ivan Ogiyenko Ukrayinska Cerkva 16 Kvitnya 2009 u Wayback Machine PosilannyaYak kozaki vidnovili pravoslavnu mitropoliyu u Kiyevi videoekskursiya tematichnoyu vistavkoyu vid Nacionalnogo muzeyu istoriyi Ukrayini