Цю статтю потрібно повністю переписати відповідно до Вікіпедії. |
Гуни (грец. Ούννοι, лат. Hunni) — загальна назва союзу кочових племен епохи Великого переселення народів II—VII століть. Походження гунів до кінця не з'ясовано — одна група вчених відносить їх до тюркомовних народів об'єднаних у III ст. на теренах Північного Китаю, інша — до фіно-угорських; також їхнє етнічне походження більшість вчених виводять із центральноазійського народу хунну (сюнну), який у ІІ ст. н. е. переселився на захід. Хунну розселилися на Середній і Нижній Волзі (Волзько-Уральське межиріччя) наприкінці II ст. н. е., підкорюючи фіно-угорські племена та змішуючись із ними. У середині IV ст. об'єднання племен, очевидно, очолене хуннською верхівкою і відоме античним авторам під назвою гунів, рушило до Північного Причорномор'я, а звідти — в межі Римської імперії.
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODFMelV6TDBoMWJtNWxibmRoYm1SbGNuVnVaeTV3Ym1jdk1qVXdjSGd0U0hWdWJtVnVkMkZ1WkdWeWRXNW5MbkJ1Wnc9PS5wbmc=.png)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOW1MMll3TDBoMWJuTTBOVEF1Y0c1bkx6STFNSEI0TFVoMWJuTTBOVEF1Y0c1bi5wbmc=.png)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODFMelV3TDFadlpXeHJaWEozWVc1a1pYSjFibWRyWVhKMFpTNXdibWN2TWpVd2NIZ3RWbTlsYkd0bGNuZGhibVJsY25WdVoydGhjblJsTG5CdVp3PT0ucG5n.png)
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpODFMelU1TDA1Rlh6VXdNR0ZrTG1wd1p5OHlNakJ3ZUMxT1JWODFNREJoWkM1cWNHYz0uanBn.jpg)
Гуни у Європі
Перші згадки
Вперше про гунів повідомив видатний географ, астроном та математик Клавдій Птолемей, який жив і творив у середині II століття. У своїй «Географії», що базувалась на дослідженнях його попередників, він розташував хунів (Chuni) між роксоланами і бастарнами (останні мешкали в Карпатах). Описуючи Північне Причорномор'я під назвою «Європейська Сарматія», Птолемей зокрема пише: «…між бастарнами і роксоланами живуть хуни». Бастарни тоді населяли Карпати, а на лівому березі Дніпра жило сарматське плем'я — роксолани. Гуни тоді займали південь Правобережної України. У переліку племен Європейської Сарматії Птолемей згадує ще одне окреме гунське плем'я — савари.
Перша письмова згадка про гунів, датована 124-м роком, є у , який повідомив про прибуття гунського вождя на західний берег Каспійського моря[]. Докладні довідки про європейських гунів, що дійшли до нашого часу, написали Амміан (кінець IV століття), Пріск (середина V століття) та Йордан (середина VI століття), праці Прокопія (середина VI століття).
Візантійські автори наводили кілька варіантів походження гунів. Зокрема, Філосторгій, який народився приблизно 365 року, писав (книга IX,17): «Ці гуни — напевно, народ, який давні називали неврами». Євстафій, який жив у XII столітті писав, що «унни або тунни — каспійський народ із племені скіфів». Інший пізньоримський історик Амміан Марцеліан, хоч і жив у ці часи (IV століття) про походження гунів нічого конкретно також не вказав. Книга XXXI, 2: «Плем'я гунів, про яке мало відомо з давніх пам'яток, живе за Меотійським болотом (Азовське море) біля Льодовитого океану і є диким понад усяку міру».
Центр гунської держави розташовувався біля Дніпра. Так, Йордан згадував, що сини Аттіли повернулись до тих регіонів Скіфії, де протікали води Данапра — Дніпра. Своєю мовою гуни називали його — Вар. Через 500 років Костянтин Багрянородний, пишучи про Північне Причорномор'я, подає одну з назв Дніпра — Варух.
Етнографія
Найповніше й найправдивіше з усіх авторів того часу описав гунів секретар візантійського посольства 448 року Пріск Панійський у «Візантійській історії», від якої дійшли невеликі уривки, що стосуються гунів. Пріск кілька тижнів був серед них, описав способи ведення війни, житло, харчування, зустріч володаря, прийоми гостей, гунські бенкети (він разом із послом Максиміном двічі бенкетував із самим Аттілою), торгові угоди, назвав зо два десятки імен еліти гунів.
«Оскільки дружина у них складається з різних варварських народів, то і дружинники, окрім своєї варварської мови, переймають один від одного і гунську, і готську, й італійську мову. Італійську — від частого спілкування з Римом…».
Політична історія
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHdMekJqTDA1MWNtVnRZbVZ5WjE5amFISnZibWxqYkdWelh5MWZRWFJwYkd4aEpUSkRYMHRwYm1kZmIyWmZkR2hsWDBoMWJuTmZKVEk0UTFoWVdGWkpTU1V5T1M1cWNHY3ZNVFV3Y0hndFRuVnlaVzFpWlhKblgyTm9jbTl1YVdOc1pYTmZMVjlCZEdsc2JHRWxNa05mUzJsdVoxOXZabDkwYUdWZlNIVnVjMThsTWpoRFdGaFlWa2xKSlRJNUxtcHdadz09LmpwZw==.jpg)
Приблизно 370 року гуни підкорили аланів, що сиділи коло Меотиди і на лівім боці Дону, багато їх вирізали, інших прилучили до себе і зі збільшеними силами кинулись на остготів і підкорили більшість з них. Вдерлися до Північного Причорномор'я, зруйнували грецькі міста Боспору Кімерійського разом із м. Пантікапей, знищили майже всі грецькі колонії Причорномор'я. Перейшли р. Дніпро гуни на чолі з вождем Баламбером і знищили готську державу Германаріха, що більшість істориків датує 375-м роком. Частина готів під час війни загинула, частина визнала зверхність гунів, а частина (вестготи-візіготи-тервінги) знайшла притулок у межах Римської імперії на правому березі Дунаю у Фракії.
Пересуваючись далі в Європу гуни потягли з собою частину слов'янських, готських та аланських племен. Як значна політична сила гуни відомі у Європі з 377 року, коли закріпились на території сучасної Угорщини і встановили верховенство над остготами й іншими місцевими племенами. Деякі дослідники вважають, що гуни («союзники») і анти («представники Антського союзу») — слова-синоніми, різні назви одного поняття[]. Входження деяких слов'янських племен у гунське об'єднання дало підстави окремим письменникам проголосити гунів слов'янами, а Аттілу — слов'янським князем. Втім переважна більшість сучасних дослідників відносить гунів до народів тюрко-монгольської мовної сім'ї, батьківщиною якої був Саяно-Алтайський регіон.
У 408 р. гуни вдерлися у Фракію.
У 415 р. — в Іллірію.
До 420 р. зайняли Паннонію.
Після вбивства вождя гунів Бледи Аттіла в 445 р. став одноосібним правителем гунської держави і гуни набули найвищої потужності.
Під керівництвом Аттіли вони напали на Візантійську імперію, у 451 р. вдерлись до Галлії і загрожували Риму, але після битви на Каталаунських полях у Шампані залишили Галлію; Східна Римська імперія відкупилася багатою даниною.
Після смерті Аттіли 453 р. гунська держава розпалася, і як політична сила зникла з історичної арени, хоча ще довго назва «гуни» використовувалася у письмових джерелах, як загальна назва всіх кочовиків.
Військо гунів
У військовій справі гунів чітко простежується зв'язок між хунну Центральної Азії та європейськими гунами. Гуни були войовничим народом, більшість своїх багатств вони набували у воєнних походах. На чолі війська стояв «цар», що ймовірно обирався з числа старійшин гунських «царських родів» на час війни. У часи Аттіли влада над союзом племен перетворилася вже на спадкову. Нижче царя стояли «логади» («вибрані»), на рівні з ними стояли вожді союзних германських племен. За даними античних авторів, гунська армія була неймовірно численною: Йордан називає 500 000 чоловік у армії Аттіли; більш реальною є висунута дослідниками максимальна цифра 100 000 (на момент битви на Каталаунських полях).
Кістяк війська становила кіннота гунів, однак велику частину війська складали армії союзних германських племен. Головною зброєю гунів був великий складний лук, основною клинковою зброєю — довгий меч чи палаш.
Битва на Каталаунських полях
Однією з найвідоміших подій історії гунів та пізнього періоду існування Римської імперії була битва на Каталаунських полях. Не існує однозначного трактування результатів цієї битви. Частина дослідників вважає, що перемога була за гунами та залежними від них племенами (зокрема остготами, аланами та іншими), інша — за римлянами та їхніми союзниками (переважно вестготами). Перші з них доводять, що після перемоги гунів на Каталаунських полях, римляни та їхні союзники вночі з другого на третій день втекли з поля битви у невідомому напрямку, залишивши Італію без військового прикриття, що дало можливість гунам через три місяці опісля захопити північну частину країни. У 451 р., після зазначеної події, подальше просування Аттіли було припинене на території Європи.
Важливим доказом того, що Аттіла не втратив військових сил та не зазнав поразки свідчить те, що йому вдалось через рік, навесні 452 року, зібравши нове військо, напасти на Італію. Він захопив Аквілею, Конкордію, , (сучасна Падуя), розграбував Медіолан (сучасний Мілан) і (сучасна Павія); перед ним відкрили ворота Віцетія (сучасна Віченца), Верона, (сучасна Брешія) і (сучасний Бергамо). Проте після зустрічі з римським єпископом Левом I на березі річки (сучасна ) Аттіла відмовився від планів походу на Рим, задовольнившись обіцянкою щорічної дані. Лише смерть Аттіли 453 року зупинила його грандіозні плани.
Поразкою Західноримської імперії відразу ж скористалась Східноримська — восени цього ж року був скликаний Халкідонський вселенський церковний собор (хоча попередній був лише 449 року в Ефесі), який визнав за Константинопольським патріархом першість у християнських церквах. А через 25 років Західноримська імперія припинила існування.
Інші історики наполягають на твердженні, що гуни відступили, а отже, програли цю битву. Проте римляни зазнали таких значних втрат, що теж змушені були відступити. На підтвердження цієї теорії виступає і той факт, що полководець Флавій Аецій, який стояв на чолі римського війська в тій знаменній битві, був удостоєний тріумфу після повернення у столицю.
Після смерті Аттіли 453 року влада гунів зменшилась через повстання підлеглих народів.
Східно-азійська версія походження гунів
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHlMekprTDBoMWJtNWxiaTVxY0djdk16QXdjSGd0U0hWdWJtVnVMbXB3Wnc9PS5qcGc=.jpg)
Лінгвістика
Азійське походження гунів виводиться із наявності великої кількості східних елементів у матеріальній культурі гунів та подібністю звучання етнонімів «хунну» та «гуни».
Першим ототожнив європейських гунів із китайськими хунну французький вчений (фр. Joseph de Guignes), який у 1748 році першим поставив питання про дослідження загадки етнічного походження гунів на науковому рівні. З того часу, історики, філологи, археологи та етнографи продовжують дослідження та дискусії. Проте, питання і досі залишається невирішеним. Дослідження гунської мови займає центральне місце у цій дискусії, хоча не дає однозначної відповіді на усі запитання, а лише констатує факти багатонаціонального складу гунської спільноти, у мові якої переважають тюрксько-мовні елементи. Загалом переважна більшість сучасних дослідників відносить гунів до народів тюркомовної сім'ї, батьківщиною якої був Саяно-Алтайський регіон.
Відтоді багато вчених вважає, що гуни — це тюркомовний народ центрально-азійського походження, яка пов'язана з кочовою імперією Хунну (Xiongnu), яку розгромила імперія Хань і витіснила на захід.
Хунну — кочовий тюркський народ, перші повідомлення про який датовані 2-м тисячоліттям до н. е. Саме тоді хунну перейшли через Велику Китайську стіну і вдерлись до Китаю. Білі гуни або ефталіти, споріднений народ, нападали на Персію і північну Індію в VI ст. до н. е. і V століттях до н. е.
Основним адептом теорії про прихід гунів з-під Китаю був російський вчений Лев Гумільов. Основи цієї теорії викладені в «Радянській історичній енциклопедії» (Москва, 1963 р., Т. 4, С. 899) і описуються так:
«Момент народження етносу «хунну» пов'язано з переходом племен і з південної окраїни Гобі в північну… В IV ст. до Р. Х. хунни створили міцну державу… Розкол хуннів почався в середині I ст. до Р. Х. і закінчився в середині II ст. від Р. Х. Хунни поділились на чотири частини. «Непідкорені» відступили з боями на берег Яїка і Волги… Скільки хуннів могло піти на захід? Щонайбільше — 20—30 тисяч воїнів без жінок, дітей, старих, не здатних винести відступ чужою країною, без передиху, бо переслідували хуннів і вбивали відстаючих.»
Пізніші дослідники ставили під великий сумнів ототожнення гунів із китайським плем'ям, рівно як і ім'я Аттіли виводили з готського походження.
Етнографія
В описах сучасників, а також деяких пізніших назвах «гуни» вживається поряд із назвою болгари-булгари, що вказує на те, що хоча б в деяких випадках, але гуни ототожнювалися з жителями стародавньої Великої Булгарії, — держави утвореної союзом кочових племен різного походження (прототюрків, протоугро-фінів, протослов'ян) на землях від Волги до Дунаю, яка згодом розпалась на і Волзьку Булгарію, а також на державу угрів-угорців на землях сучасної Угорщини — Хунгарія в сучасних європейських мовах. Це дає підстави виводити прабатьківщину гунів з Поволжя.
Сучасні угорці так само як і сучасні германські народи вважають себе нащадками гунів. У часи панування гунів матеріальна культура українського степу та лісостепу визначалася місцевою сармато-аланською культурою, ускладненою елементами культури кочовиків Середньої Азії.
Найбільш аргументованою гіпотезою якої притримується більша частина наукового співтовариства щодо походження гунів вважається тюркська. А не встановленого походження тому, що слово гуни об'єднує, за співзвучністю, три[] окремих народи, які нічого спільного в етнічному плані не мають:
- Хунну — кочовий тюркський народ, перші повідомлення про який датовані II тисячоліттям до н. е. Рештки, переслідуваних у Китаї, малоймовірно добралися (у IV ст. до н. е.) до р. Волги.
- Уни тобто «союзники», як називали в Західній Європі представників Антського союзу (270 р. — середина VIII ст.)
Див. також
- Хунну
- Імперія гунів
- Список правителів Гунів
- 1452 Гуннія — астероїд, названий на честь народу.
Примітки
- Енциклопедія історії України: у 10 т. — м. Київ : Наукова думка, 2004 р. — Т.2 (Г-Д), С.254-255 — .
- Гавритухин И. О., Гунны // БРЭ. Т. 8. М., 2007. — С. 160. (рос.)
- (англ.)(гр.) Ptolemy's Geography. Book III European Sarmatia, Chapter 5. Published by The New York Public Library, 1932.
- Птолемей, «Європейська Сарматія». Книга ІІІ. Розділ 5.
- Иордан, «О происхождении и деяниях гетов [ 20 серпня 2020 у Wayback Machine.]» — С.111 (рос.)
- , Сказанія Приска Панийскаго. Учёныя записки второго отд. Императорской Академии Наук кн. VII, вып. I СПб. 1861 отр.11 стр. 76 (рос.)
- Nuremberg Chronicle, by Hartmann Schedel (1440—1514)
- стор. 462, том 2, «Енциклопедія українознавства» / Гол. ред. В. Кубійович. — м. Париж, Нью-Йорк, Львів: вид. «Молоде життя»-«НТШ»; 1993 р.
- Залізняк Л. Стародавня історія України / Ред. В. Олексієнко. — К.: Темпора, 2012. — 314 с.
- . Архів оригіналу за 18 травня 2015. Процитовано 17 травня 2015.
- Залізняк Л. Стародавня історія України / Ред. В. Олексієнко. — К.: Темпора, 2012. — 542 с.
- Гумилёв Л., «Тысячелетие вокруг Каспия».- Москва, 1993 р. — С. 79. (рос.)
- Э. Н. Люттвак «Стратегия Византийской империи» 2010, 664 с. (20-22 с.) (рос.)
- Getica 23, Hist. arcana 18, De bello Got. III, 14.
Джерела та література
- Юренко С. П. Гуни [ 2 лютого 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2004. — Т. 2 : Г — Д. — С. 254. — .
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — .
- Шпоть О. С., Про витоки української нації. — Львів: Благодійний фонд «Україна-Русь» ; К.: ПП «Коронатор», 2012. — 168 с.
- (Der Neue Pauly), Bd. 5, S. 759—762. (нім.)
- Lexikon des Mittelalters. — Artemis Verlag, Band V, S. 222—224. (нім.)
- , Очерк истории гуннов. — Л.: Изд-во ЛГУ, 1951. — 256 с. (рос.)
- Вельтман А. Ф., Аттила и Русь IV и V века [ 5 березня 2016 у Wayback Machine.]. Свод исторических и народных преданий. — М.: Типография Московского университета, 1858 г. — 232 с. (рос.)
- Ивик О., Ключников В., Гунны. — М.: Ломоносовъ, 2015. — 344 с. — Серия «История. География. Этнография».(рос.)
- Менхен-Хельфен Отто, История и культура гуннов / Пер. с англ. Л. А. Игоревского. — М.: Центрполиграф, 2014. — 412 с.: ил. — (рос.)
- Томпсон Эдвард А., Гунны. Грозные воины степей [ 4 березня 2016 у Wayback Machine.] / Пер. с англ. Л. А. Игоревского. — М.: Центрполиграф, 2008. — 264 с.: ил. — Серия «Загадки древних цивилизаций». — (рос.)
Посилання
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Гуни
- Опис Амміаном Марцелліном племені гунів (кінець IV ст. н. е.); Пріск Панійський про посольство візантійського імператора до гунів (448 р. н. е.) // Історія України: Хрестоматія / Упоряд. В. М. Литвин; Відп. ред. В. А. Смолій. НАН України. Інститут історії України. — К.: Наукова думка, 2013. — С. 30—32. — 1056 с. — .
- Менхен-Хельфен Отто, Мир гуннов, Исследования их истории и культуры [ 4 березня 2016 у Wayback Machine.], Пер. с англ. В. С. Мирзаянова (рос.)
- Готи і гуни на території України. Загадка гунів [ 24 травня 2011 у Wayback Machine.], «АРАТТА» Український національний портал
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Cyu stattyu potribno povnistyu perepisati vidpovidno do standartiv yakosti Vikipediyi Vi mozhete dopomogti pererobivshi yiyi Mozhlivo storinka obgovorennya mistit zauvazhennya shodo potribnih zmin Guni grec Oynnoi lat Hunni zagalna nazva soyuzu kochovih plemen epohi Velikogo pereselennya narodiv II VII stolit Pohodzhennya guniv do kincya ne z yasovano odna grupa vchenih vidnosit yih do tyurkomovnih narodiv ob yednanih u III st na terenah Pivnichnogo Kitayu insha do fino ugorskih takozh yihnye etnichne pohodzhennya bilshist vchenih vivodyat iz centralnoazijskogo narodu hunnu syunnu yakij u II st n e pereselivsya na zahid Hunnu rozselilisya na Serednij i Nizhnij Volzi Volzko Uralske mezhirichchya naprikinci II st n e pidkoryuyuchi fino ugorski plemena ta zmishuyuchis iz nimi U seredini IV st ob yednannya plemen ochevidno ocholene hunnskoyu verhivkoyu i vidome antichnim avtoram pid nazvoyu guniv rushilo do Pivnichnogo Prichornomor ya a zvidti v mezhi Rimskoyi imperiyi Zagalnij napryamok prosuvannya guniv z Aziyi v YevropuGuni v YevropiProsuvannya guniv ta Velike pereselennya narodiv po teritoriyi Rimskoyi imperiyiNE 500adGuni u YevropiPershi zgadki Vpershe pro guniv povidomiv vidatnij geograf astronom ta matematik Klavdij Ptolemej yakij zhiv i tvoriv u seredini II stolittya U svoyij Geografiyi sho bazuvalas na doslidzhennyah jogo poperednikiv vin roztashuvav huniv Chuni mizh roksolanami i bastarnami ostanni meshkali v Karpatah Opisuyuchi Pivnichne Prichornomor ya pid nazvoyu Yevropejska Sarmatiya Ptolemej zokrema pishe mizh bastarnami i roksolanami zhivut huni Bastarni todi naselyali Karpati a na livomu berezi Dnipra zhilo sarmatske plem ya roksolani Guni todi zajmali pivden Pravoberezhnoyi Ukrayini U pereliku plemen Yevropejskoyi Sarmatiyi Ptolemej zgaduye she odne okreme gunske plem ya savari Persha pismova zgadka pro guniv datovana 124 m rokom ye u yakij povidomiv pro pributtya gunskogo vozhdya na zahidnij bereg Kaspijskogo morya dzherelo Dokladni dovidki pro yevropejskih guniv sho dijshli do nashogo chasu napisali Ammian kinec IV stolittya Prisk seredina V stolittya ta Jordan seredina VI stolittya praci Prokopiya seredina VI stolittya Vizantijski avtori navodili kilka variantiv pohodzhennya guniv Zokrema Filostorgij yakij narodivsya priblizno 365 roku pisav kniga IX 17 Ci guni napevno narod yakij davni nazivali nevrami Yevstafij yakij zhiv u XII stolitti pisav sho unni abo tunni kaspijskij narod iz plemeni skifiv Inshij piznorimskij istorik Ammian Marcelian hoch i zhiv u ci chasi IV stolittya pro pohodzhennya guniv nichogo konkretno takozh ne vkazav Kniga XXXI 2 Plem ya guniv pro yake malo vidomo z davnih pam yatok zhive za Meotijskim bolotom Azovske more bilya Lodovitogo okeanu i ye dikim ponad usyaku miru Centr gunskoyi derzhavi roztashovuvavsya bilya Dnipra Tak Jordan zgaduvav sho sini Attili povernulis do tih regioniv Skifiyi de protikali vodi Danapra Dnipra Svoyeyu movoyu guni nazivali jogo Var Cherez 500 rokiv Kostyantin Bagryanorodnij pishuchi pro Pivnichne Prichornomor ya podaye odnu z nazv Dnipra Varuh Etnografiya Najpovnishe j najpravdivishe z usih avtoriv togo chasu opisav guniv sekretar vizantijskogo posolstva 448 roku Prisk Panijskij u Vizantijskij istoriyi vid yakoyi dijshli neveliki urivki sho stosuyutsya guniv Prisk kilka tizhniv buv sered nih opisav sposobi vedennya vijni zhitlo harchuvannya zustrich volodarya prijomi gostej gunski benketi vin razom iz poslom Maksiminom dvichi benketuvav iz samim Attiloyu torgovi ugodi nazvav zo dva desyatki imen eliti guniv Oskilki druzhina u nih skladayetsya z riznih varvarskih narodiv to i druzhinniki okrim svoyeyi varvarskoyi movi perejmayut odin vid odnogo i gunsku i gotsku j italijsku movu Italijsku vid chastogo spilkuvannya z Rimom Politichna istoriya Attila Tak uyavlyali gunskogo pravitelya serednovichni hudozhniki Priblizno 370 roku guni pidkorili alaniv sho sidili kolo Meotidi i na livim boci Donu bagato yih virizali inshih priluchili do sebe i zi zbilshenimi silami kinulis na ostgotiv i pidkorili bilshist z nih Vderlisya do Pivnichnogo Prichornomor ya zrujnuvali grecki mista Bosporu Kimerijskogo razom iz m Pantikapej znishili majzhe vsi grecki koloniyi Prichornomor ya Perejshli r Dnipro guni na choli z vozhdem Balamberom i znishili gotsku derzhavu Germanariha sho bilshist istorikiv datuye 375 m rokom Chastina gotiv pid chas vijni zaginula chastina viznala zverhnist guniv a chastina vestgoti vizigoti tervingi znajshla pritulok u mezhah Rimskoyi imperiyi na pravomu berezi Dunayu u Frakiyi Peresuvayuchis dali v Yevropu guni potyagli z soboyu chastinu slov yanskih gotskih ta alanskih plemen Yak znachna politichna sila guni vidomi u Yevropi z 377 roku koli zakripilis na teritoriyi suchasnoyi Ugorshini i vstanovili verhovenstvo nad ostgotami j inshimi miscevimi plemenami Deyaki doslidniki vvazhayut sho guni soyuzniki i anti predstavniki Antskogo soyuzu slova sinonimi rizni nazvi odnogo ponyattya dzherelo Vhodzhennya deyakih slov yanskih plemen u gunske ob yednannya dalo pidstavi okremim pismennikam progolositi guniv slov yanami a Attilu slov yanskim knyazem Vtim perevazhna bilshist suchasnih doslidnikiv vidnosit guniv do narodiv tyurko mongolskoyi movnoyi sim yi batkivshinoyu yakoyi buv Sayano Altajskij region U 408 r guni vderlisya u Frakiyu U 415 r v Illiriyu Do 420 r zajnyali Pannoniyu Pislya vbivstva vozhdya guniv Bledi Attila v 445 r stav odnoosibnim pravitelem gunskoyi derzhavi i guni nabuli najvishoyi potuzhnosti Pid kerivnictvom Attili voni napali na Vizantijsku imperiyu u 451 r vderlis do Galliyi i zagrozhuvali Rimu ale pislya bitvi na Katalaunskih polyah u Shampani zalishili Galliyu Shidna Rimska imperiya vidkupilasya bagatoyu daninoyu Pislya smerti Attili 453 r gunska derzhava rozpalasya i yak politichna sila znikla z istorichnoyi areni hocha she dovgo nazva guni vikoristovuvalasya u pismovih dzherelah yak zagalna nazva vsih kochovikiv Vijsko guniv U vijskovij spravi guniv chitko prostezhuyetsya zv yazok mizh hunnu Centralnoyi Aziyi ta yevropejskimi gunami Guni buli vojovnichim narodom bilshist svoyih bagatstv voni nabuvali u voyennih pohodah Na choli vijska stoyav car sho jmovirno obiravsya z chisla starijshin gunskih carskih rodiv na chas vijni U chasi Attili vlada nad soyuzom plemen peretvorilasya vzhe na spadkovu Nizhche carya stoyali logadi vibrani na rivni z nimi stoyali vozhdi soyuznih germanskih plemen Za danimi antichnih avtoriv gunska armiya bula nejmovirno chislennoyu Jordan nazivaye 500 000 cholovik u armiyi Attili bilsh realnoyu ye visunuta doslidnikami maksimalna cifra 100 000 na moment bitvi na Katalaunskih polyah Kistyak vijska stanovila kinnota guniv odnak veliku chastinu vijska skladali armiyi soyuznih germanskih plemen Golovnoyu zbroyeyu guniv buv velikij skladnij luk osnovnoyu klinkovoyu zbroyeyu dovgij mech chi palash Bitva na Katalaunskih polyahDokladnishe Bitva na Katalaunskih polyah Odniyeyu z najvidomishih podij istoriyi guniv ta piznogo periodu isnuvannya Rimskoyi imperiyi bula bitva na Katalaunskih polyah Ne isnuye odnoznachnogo traktuvannya rezultativ ciyeyi bitvi Chastina doslidnikiv vvazhaye sho peremoga bula za gunami ta zalezhnimi vid nih plemenami zokrema ostgotami alanami ta inshimi insha za rimlyanami ta yihnimi soyuznikami perevazhno vestgotami Pershi z nih dovodyat sho pislya peremogi guniv na Katalaunskih polyah rimlyani ta yihni soyuzniki vnochi z drugogo na tretij den vtekli z polya bitvi u nevidomomu napryamku zalishivshi Italiyu bez vijskovogo prikrittya sho dalo mozhlivist gunam cherez tri misyaci opislya zahopiti pivnichnu chastinu krayini U 451 r pislya zaznachenoyi podiyi podalshe prosuvannya Attili bulo pripinene na teritoriyi Yevropi Vazhlivim dokazom togo sho Attila ne vtrativ vijskovih sil ta ne zaznav porazki svidchit te sho jomu vdalos cherez rik navesni 452 roku zibravshi nove vijsko napasti na Italiyu Vin zahopiv Akvileyu Konkordiyu suchasna Paduya rozgrabuvav Mediolan suchasnij Milan i suchasna Paviya pered nim vidkrili vorota Vicetiya suchasna Vichenca Verona suchasna Breshiya i suchasnij Bergamo Prote pislya zustrichi z rimskim yepiskopom Levom I na berezi richki suchasna Attila vidmovivsya vid planiv pohodu na Rim zadovolnivshis obicyankoyu shorichnoyi dani Lishe smert Attili 453 roku zupinila jogo grandiozni plani Porazkoyu Zahidnorimskoyi imperiyi vidrazu zh skoristalas Shidnorimska voseni cogo zh roku buv sklikanij Halkidonskij vselenskij cerkovnij sobor hocha poperednij buv lishe 449 roku v Efesi yakij viznav za Konstantinopolskim patriarhom pershist u hristiyanskih cerkvah A cherez 25 rokiv Zahidnorimska imperiya pripinila isnuvannya Inshi istoriki napolyagayut na tverdzhenni sho guni vidstupili a otzhe prograli cyu bitvu Prote rimlyani zaznali takih znachnih vtrat sho tezh zmusheni buli vidstupiti Na pidtverdzhennya ciyeyi teoriyi vistupaye i toj fakt sho polkovodec Flavij Aecij yakij stoyav na choli rimskogo vijska v tij znamennij bitvi buv udostoyenij triumfu pislya povernennya u stolicyu Pislya smerti Attili 453 roku vlada guniv zmenshilas cherez povstannya pidleglih narodiv Shidno azijska versiya pohodzhennya guniv Bij guniv z alanami malyunok Johann Nepomuk Geiger 1873 rik Tak uyavlyali sobi guniv hudozhniki XIX stolittyaDokladnishe Hunnu Lingvistika Azijske pohodzhennya guniv vivoditsya iz nayavnosti velikoyi kilkosti shidnih elementiv u materialnij kulturi guniv ta podibnistyu zvuchannya etnonimiv hunnu ta guni Pershim ototozhniv yevropejskih guniv iz kitajskimi hunnu francuzkij vchenij fr Joseph de Guignes yakij u 1748 roci pershim postaviv pitannya pro doslidzhennya zagadki etnichnogo pohodzhennya guniv na naukovomu rivni Z togo chasu istoriki filologi arheologi ta etnografi prodovzhuyut doslidzhennya ta diskusiyi Prote pitannya i dosi zalishayetsya nevirishenim Doslidzhennya gunskoyi movi zajmaye centralne misce u cij diskusiyi hocha ne daye odnoznachnoyi vidpovidi na usi zapitannya a lishe konstatuye fakti bagatonacionalnogo skladu gunskoyi spilnoti u movi yakoyi perevazhayut tyurksko movni elementi Zagalom perevazhna bilshist suchasnih doslidnikiv vidnosit guniv do narodiv tyurkomovnoyi sim yi batkivshinoyu yakoyi buv Sayano Altajskij region Vidtodi bagato vchenih vvazhaye sho guni ce tyurkomovnij narod centralno azijskogo pohodzhennya yaka pov yazana z kochovoyu imperiyeyu Hunnu Xiongnu yaku rozgromila imperiya Han i vitisnila na zahid Hunnu kochovij tyurkskij narod pershi povidomlennya pro yakij datovani 2 m tisyacholittyam do n e Same todi hunnu perejshli cherez Veliku Kitajsku stinu i vderlis do Kitayu Bili guni abo eftaliti sporidnenij narod napadali na Persiyu i pivnichnu Indiyu v VI st do n e i V stolittyah do n e Osnovnim adeptom teoriyi pro prihid guniv z pid Kitayu buv rosijskij vchenij Lev Gumilov Osnovi ciyeyi teoriyi vikladeni v Radyanskij istorichnij enciklopediyi Moskva 1963 r T 4 S 899 i opisuyutsya tak Moment narodzhennya etnosu hunnu pov yazano z perehodom plemen i z pivdennoyi okrayini Gobi v pivnichnu V IV st do R H hunni stvorili micnu derzhavu Rozkol hunniv pochavsya v seredini I st do R H i zakinchivsya v seredini II st vid R H Hunni podililis na chotiri chastini Nepidkoreni vidstupili z boyami na bereg Yayika i Volgi Skilki hunniv moglo piti na zahid Shonajbilshe 20 30 tisyach voyiniv bez zhinok ditej starih ne zdatnih vinesti vidstup chuzhoyu krayinoyu bez peredihu bo peresliduvali hunniv i vbivali vidstayuchih Piznishi doslidniki stavili pid velikij sumniv ototozhnennya guniv iz kitajskim plem yam rivno yak i im ya Attili vivodili z gotskogo pohodzhennya Etnografiya V opisah suchasnikiv a takozh deyakih piznishih nazvah guni vzhivayetsya poryad iz nazvoyu bolgari bulgari sho vkazuye na te sho hocha b v deyakih vipadkah ale guni ototozhnyuvalisya z zhitelyami starodavnoyi Velikoyi Bulgariyi derzhavi utvorenoyi soyuzom kochovih plemen riznogo pohodzhennya prototyurkiv protougro finiv protoslov yan na zemlyah vid Volgi do Dunayu yaka zgodom rozpalas na i Volzku Bulgariyu a takozh na derzhavu ugriv ugorciv na zemlyah suchasnoyi Ugorshini Hungariya v suchasnih yevropejskih movah Ce daye pidstavi vivoditi prabatkivshinu guniv z Povolzhya Suchasni ugorci tak samo yak i suchasni germanski narodi vvazhayut sebe nashadkami guniv U chasi panuvannya guniv materialna kultura ukrayinskogo stepu ta lisostepu viznachalasya miscevoyu sarmato alanskoyu kulturoyu uskladnenoyu elementami kulturi kochovikiv Serednoyi Aziyi Najbilsh argumentovanoyu gipotezoyu yakoyi pritrimuyetsya bilsha chastina naukovogo spivtovaristva shodo pohodzhennya guniv vvazhayetsya tyurkska A ne vstanovlenogo pohodzhennya tomu sho slovo guni ob yednuye za spivzvuchnistyu tri dzherelo okremih narodi yaki nichogo spilnogo v etnichnomu plani ne mayut Hunnu kochovij tyurkskij narod pershi povidomlennya pro yakij datovani II tisyacholittyam do n e Reshtki peresliduvanih u Kitayi malojmovirno dobralisya u IV st do n e do r Volgi Uni tobto soyuzniki yak nazivali v Zahidnij Yevropi predstavnikiv Antskogo soyuzu 270 r seredina VIII st Div takozhHunnu Imperiya guniv Spisok praviteliv Guniv 1452 Gunniya asteroyid nazvanij na chest narodu PrimitkiEnciklopediya istoriyi Ukrayini u 10 t m Kiyiv Naukova dumka 2004 r T 2 G D S 254 255 ISBN 966 00 0405 2 Gavrituhin I O Gunny BRE T 8 M 2007 S 160 ros angl gr Ptolemy s Geography Book III European Sarmatia Chapter 5 Published by The New York Public Library 1932 Ptolemej Yevropejska Sarmatiya Kniga III Rozdil 5 Iordan O proishozhdenii i deyaniyah getov 20 serpnya 2020 u Wayback Machine S 111 ros Skazaniya Priska Panijskago Uchyonyya zapiski vtorogo otd Imperatorskoj Akademii Nauk kn VII vyp I SPb 1861 otr 11 str 76 ros Nuremberg Chronicle by Hartmann Schedel 1440 1514 stor 462 tom 2 Enciklopediya ukrayinoznavstva Gol red V Kubijovich m Parizh Nyu Jork Lviv vid Molode zhittya NTSh 1993 r ISBN 5 7707 4050 7 Zaliznyak L Starodavnya istoriya Ukrayini Red V Oleksiyenko K Tempora 2012 314 s Arhiv originalu za 18 travnya 2015 Procitovano 17 travnya 2015 Zaliznyak L Starodavnya istoriya Ukrayini Red V Oleksiyenko K Tempora 2012 542 s Gumilyov L Tysyacheletie vokrug Kaspiya Moskva 1993 r S 79 ros E N Lyuttvak Strategiya Vizantijskoj imperii 2010 664 s 20 22 s ISBN 978 5 91244 015 1 ros Getica 23 Hist arcana 18 De bello Got III 14 Dzherela ta literaturaYurenko S P Guni 2 lyutogo 2017 u Wayback Machine Enciklopediya istoriyi Ukrayini u 10 t redkol V A Smolij golova ta in Institut istoriyi Ukrayini NAN Ukrayini K Naukova dumka 2004 T 2 G D S 254 ISBN 966 00 0405 2 Enciklopediya ukrayinoznavstva Slovnikova chastina v 11 t Naukove tovaristvo imeni Shevchenka gol red prof d r Volodimir Kubijovich Parizh Nyu Jork Molode zhittya 1955 1995 ISBN 5 7707 4049 3 Shpot O S Pro vitoki ukrayinskoyi naciyi Lviv Blagodijnij fond Ukrayina Rus K PP Koronator 2012 168 s Der Neue Pauly Bd 5 S 759 762 nim Lexikon des Mittelalters Artemis Verlag Band V S 222 224 nim Ocherk istorii gunnov L Izd vo LGU 1951 256 s ros Veltman A F Attila i Rus IV i V veka 5 bereznya 2016 u Wayback Machine Svod istoricheskih i narodnyh predanij M Tipografiya Moskovskogo universiteta 1858 g 232 s ros Ivik O Klyuchnikov V Gunny M Lomonosov 2015 344 s Seriya Istoriya Geografiya Etnografiya ros Menhen Helfen Otto Istoriya i kultura gunnov Per s angl L A Igorevskogo M Centrpoligraf 2014 412 s il ISBN 978 5 9524 5131 5 ros Tompson Edvard A Gunny Groznye voiny stepej 4 bereznya 2016 u Wayback Machine Per s angl L A Igorevskogo M Centrpoligraf 2008 264 s il Seriya Zagadki drevnih civilizacij ISBN 978 5 9524 3492 9 ros PosilannyaVikishovishe maye multimedijni dani za temoyu Guni Opis Ammianom Marcellinom plemeni guniv kinec IV st n e Prisk Panijskij pro posolstvo vizantijskogo imperatora do guniv 448 r n e Istoriya Ukrayini Hrestomatiya Uporyad V M Litvin Vidp red V A Smolij NAN Ukrayini Institut istoriyi Ukrayini K Naukova dumka 2013 S 30 32 1056 s ISBN 978 966 00 1312 4 Menhen Helfen Otto Mir gunnov Issledovaniya ih istorii i kultury 4 bereznya 2016 u Wayback Machine Per s angl V S Mirzayanova ros Goti i guni na teritoriyi Ukrayini Zagadka guniv 24 travnya 2011 u Wayback Machine ARATTA Ukrayinskij nacionalnij portal