Венесуельська війна за незалежність (1810–1823) — збройна боротьба населення Венесуели проти іспанського колоніального панування, що привела до незалежності Венесуели від Іспанії. Була частиною війни за незалежність іспанських колоній в Америці .
Венесуельська війна за незалежність | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
Війни за незалежність іспанських колоній в Америці | |||||||
| |||||||
Сторони | |||||||
1811:![]() 1811-1816: ![]() ![]() 1816-18: ![]() ![]() 1819-1823: ![]() | ![]() | ||||||
Командувачі | |||||||
Франсіско де Міранда Сімон Болівар Антоніо Хосе де Сукре Хосе Антоніо Паес Рафаель Урданета | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Почалася 19 квітня 1810 року зі створення в Каракасі [en], після усунення від влади іспанського генерал-капітана [en]. 5 липня 1811 року сім із десяти провінцій генерал-капітанства Венесуела оголосили про свою незалежність і прийняли Декларацію незалежності. Перша республіка впала 1812 року після землетрусу в Каракасі і [en]. Сімон Болівар організував військову кампанію, щоб повернути собі Венесуелу, і 1813 року проголосив Другу республіку, але й вона впала під ударами внутрішнього повстання та іспанської роялістської реконкісти. Тільки в рамках кампанії Болівара зі звільнення Нової Гранади у 1819—1820 роках Венесуела здобула міцну незалежність від Іспанії (на той момент у рамках Великої Колумбії).
17 грудня 1819 року Конгрес в [es] оголосив Велику Колумбію незалежною країною. Після більш ніж двох років війни, 1821 року країна здобула незалежність від Іспанії, під керівництвом Сімона Болівара. Венесуела, разом із Колумбією, Панамою та Еквадором, входила до складу Великої Колумбії до 1830 року, коли вона відокремилася і стала суверенною країною.
Перша республіка
Французьке вторгнення до Іспанії 1808 року призвело до краху іспанської монархії. Більшість колоній Іспанії не визнали уряду Жозефа Бонапарта, якого звів на іспанський трон брат, імператор Наполеон Бонапарт. На створення стабільного уряду в Іспанії знадобилося два роки. Це створило вакуум влади в іспанських володіннях в Америці та посилило політичну невизначеність. 19 квітня 1810 року міська рада Каракаса очолила переворот і змістила іспанського губернатора і генерал-капітана [es]. У місті утворили хунту, невдовзі й інші венесуельські провінції наслідували цей приклад. Цей акт незалежності негайно спровокував соціально-політичний конфлікт. Країну охопила громадянська війна. Каракаська Верховна хунта закликала конгрес венесуельських провінцій створити незалежний уряд. Спочатку хунта і Конгрес підтримали «права Фердинанда VII», тобто визнали себе як і раніше частиною іспанської монархії, але, зважаючи на французьке вторгнення на Піренейський півострів, створили окремий уряд. При цьому в Конгресі зростала популярність фракції прихильників повної незалежності. Франсіско де Міранда й Сімон Болівар, під впливом ідей Просвітництва і за прикладом Французької революції, очолили цей рух. Конгрес 5 липня 1811 оголосив про незалежність Венесуели та утворення Республіки Венесуела.
Ще до початку сесій Конгресу в листопаді 1810 року в країні велася малоінтенсивна громадянська війна між прихильниками хунти й незалежності та роялістами, які хотіли зберегти союз з Іспанією. Дві провінції — Маракайбо та Гаяна, — а також район Коро не визнали Каракаської хунти й залишилися вірними уряду Іспанії. Військові експедиції проти Коро та Гаяни провалилися. 1811 року успішно придушено роялістське повстання у Валенсії. До 1812 ситуація загострилася: Республіка залишилася без грошей, іспанські війська організували морську блокаду (хоча венесуельці обходили її за допомогою британських і американських торгових суден). На додачу до всього 26 березня 1812 року руйнівний землетрус потряс республіканські райони, що монархісти та католицька церква використали як доказ божого гніву проти республіки. У цей відчайдушний момент Міранда отримав диктаторські повноваження, проте не зміг зупинити наступу роялістів на чолі з капітаном [en]. На середину року, після [es], Республіка впала. Міранда капітулював перед Монтеверде і 25 липня 1812 року підписав перемир'я.
Друга республіка
Болівар та інші республіканці продовжували чинити опір в інших частинах іспанської Південної Америки та Карибського басейну та вели партизанську боротьбу. 1813 року Болівар очолив армію [es]. Після перемоги в серії боїв він отримав схвалення нового Гранадського Конгресу, щоб очолити й повести війська до Венесуели. Одночасно з північного сходу до Венесуели вторглися війська [en]. Обидві армії стрімко розгромили війська роялістів у кількох битвах. 6 серпня 1813 року Болівар увійшов до Каракасу, де проголосив відновлення венесуельської Республіки. На чолі республіки став сам Болівар, але Маріньйо відмовився це визнати, хоча загалом два генерали співпрацювали.
У віцекоролівствах Ла-Плата та Нова Гранада креоли досить легко витіснили іспанську владу. Але Венесуела залишалася політично роз'єднаною. Боготі дісталася роль столиці, але роялісти закріпилися на півдні Колумбії (Попаян та Пасто). Калі було бастіоном руху за незалежність на північ від територій роялістів. Картахена проголосила свою незалежність як від Іспанії, так і від Боготи. Болівар прибув у Картахену, де його добре прийняли, як і пізніше в Боготі, де він приєднався до армії Сполучених провінцій Нової Гранади. Він нагромадив сили, перетнув Анди і вторгся до Венесуели з південного заходу. Його головним помічником став [es]. У Трухільйо, андській провінції, Болівар видав сумнозвісний [en], який вимагав від населення стати на бік Республіки. Поки Болівар бився на заході, та [es], землевласник з голландського острова Кюрасао, успішно [es] у східній частині Венесуели. Швидко втративши ґрунт під ногами, Монтеверде знайшов притулок у Пуерто-Кабельйо, і Болівар зайняв Каракас, відновивши республіку та поділивши її на дві частини: західну на чолі із самим собою та східну на чолі з Маріньйо.
Але ані успішне просування, ані указ Болівара не змогли змусити населення вступати в республіканську армію. У льянос іспанський іммігрант каудильйо [es] ініціював широкий рух проти відновленої республіки. На сході роялісти почали повертати свої землі. Тоді Маріньйо та Болівар об'єднали свої сили, але були розбиті Бовесом 1814 року. Республіканці мусили евакуювати Каракас і втікати на схід до порту Карупано, де закріпився Піар. Піар, однак, не прийняв верховного командування Болівара, і Болівар мусив покинути Венесуелу і вирушити до Нової Гранади (1815).
Опір Республіці цього разу прийшов з народу великих південних рівнин, [es], під командуванням Хосе Томаса Бовеса, який зміг перетворити війну з республіканцями в очах населення на війну сільських жителів із заможними городянами та елітою креолів, які очолювали рух за незалежність. Бовес активно приймав до лав своєї армії представників соціальних низів — пастухів-льянеро, індіанської, негритянської та мулатської бідноти та різного роду кримінальних елементів. Через війну його війська, що вирізнялися хоробрістю і страшною жорстокістю, змусили республіканців утекти на Схід країни і ліквідували Другу республіку. Бовеса незабаром після цього вбито в бою, але все одно країну було повернуто під роялістський контроль.
Повернення Нової Гранади під владу Іспанії
В Іспанії антифранцузькі війська звільнили країну, і відновлений Фердинанд VII послав великий експедиційний корпус до Венесуели та Нової Гранади на чолі з Пабло Морільйо, який відзначився під час іспанської війни за незалежність. У Венесуелі іспанці могли спертися лише на сили Бовеса та його сподвижника [en], колишнього торговця, потім іспанського кадрового офіцера. У битві під Уріком Бовеса вбили, Моралес прийняв командування армією і провів зачистку проти республіканських сил. Голову Рибаса він ухвалив залити олією (для збереження) і надіслав до Каракасу. Морильйо прибув у Венесуелу і розпочав свою діяльність разом із Моралесом.
1816 року роялістські сили Морільйо і Моралеса захопили Картахену і Боготу. Перед відбуттям у Нову Гранаду Морільо розпустив більшість нерегулярних солдатів, які воювали під командуванням Бовеса. Тоді ж не лише городяни, а й льянеро почали приєднуватися до бунтів проти іспанського панування на рівнинах південної Венесуели. Болівар у цей момент вирішив плисти на Ямайку, щоб залучити британську допомогу, але отримав відмову. Звідти він вирушив на Гаїті, яка була першою незалежною латиноамериканською республікою. За підтримки гаїтянського президента Александра Петіона і військово-морської допомоги Луїса Бріона, колишнього купця з Кюрасао, Болівар повернувся на острів Маргарита, безпечну республіканську цитадель. 1817 року Маріньйо на чолі своїх сил висадився на материку і тимчасово захопив Куману. На кораблях, наданих Бріоном, Болівар поплив на захід уздовж венесуельського узбережжя до Окумаре-де-ла-Кости, де він, як обіцяв Петіону, проголосив кінець рабства (хоча це не мало значного резонансу). Моралес повернувся до Венесуели після підкорення Нової Гранади і атакував республіканські експедиційні сили з армією, яка значно перевищувала чисельність республіканців. Болівар утік з Бріоном кораблем на Гаїті. Проте, Піар і Грегор Макгрегор, шотландський солдат удачі, який раніше брав активну участь у війні в Новій Гранаді, перш ніж піти на південь до Гаяни, змогли втекти зі своїми силами в глиб країни, перемігши Моралеса при Аль-Хункалі у вересні 1816 року.
Республіканці перейшли до партизанської боротьби, але не змогли домовитися про єдине керівництво та єдину стратегію. Одна група патріотів розпочала експедицію до східної частини Венесуели, але їх спіткала невдача. Болівар прагнув поєднати свої сили з військами Мануеля Піара, але розбіжності між ними не дозволили скластися єдиному республіканському фронту. Болівар вирушив у льянос, де об'єднався з Хосе Антоніо Паесом, але невдала атака в центральній Венесуелі змусила його відступити назад до Апури. Морільйо вдало контратакував, але зазнав поразки у [es]. Настав період паритету і затишшя, під час якого роялісти контролювали густонаселену міську північ, а республіканці — величезні малонаселені рівнини півдня.
Затишшя (1816—1819)
Болівар і Бріон 1817 року спробували захопити Барселону, але іспанці відбили їхню атаку. Тоді ж Піар і Маріньйо зайняли беззахисну Ангостуру (місто в районі найвужчої та найглибшої частини річки Оріноко, згодом перейменоване на Сьюдад-Болівар), де Болівара обрали верховним лідером руху за незалежність. Незабаром після цього Болівар розжалував і заарештував Піара, звинуваченого в організації змови (історики досі сперечаються щодо правомірності звинувачень). Піара страчено після військового суду, в якому Бріон був одним із суддів. Морильйо повернувся до Каракасу, і Моралес отримав війська, щоб контролювати східну Венесуелу. Лейтенанту Морільйо Мігелю де ла Торре наказали придушити повстання в Апурі на чолі з Хосе Антоніо Паесом. Тоді ж Франсиско де Паула Сантандер, республіканець, який відступив у льянос після вторгнення Морільйо, зустрівся з Боліваром і домовився про об'єднання зусиль, а в південній частині Південної Америки Сан-Мартін завершив звільнення Чилі. До Венесуели почали прибувати британські ветерани наполеонівських воєн, де вони сформували ядро того, що згодом стало відомим як [en].
1818 став періодом патової ситуації в боротьбі між патріотами, що базувалися в Ангостурі, та іспанськими військами Морільйо в Каракасі та східній частині Венесуели. Болівар, за порадою своїх європейських офіцерів, спробував атакувати центр Венесуели, але зазнав [es]. Тоді [en] поставив до армії Болівара понад 1000 європейських солдатів. Але Морільйо все ще володів значними силами — не лише солдатами, а й лояльними до корони ополченцями.
1819 року Болівар проголосив республіку Велика Колумбія, до якої увійшли Венесуела та Нова Гранада. До Венесуели прибули нові добровольці, хоча більшість із них були простими найманцями. Є відомості, що британський уряд сприяв від'їзду своїх офіцерів до Венесуели, оскільки Іспанія вже не була британським союзником. Зламати ситуацію республіканцям вдалося завдяки зростанню популярності Болівара на хвилі європейських революційних подій. Паес у льянос розбив війська Морільйо та Моралеса. Це відкрило шлях Болівару та Сантандеру для вторгнення в Нову Гранаду, де іспанці зазнали поразки у [es], в якій головну роль відіграв Британський легіон (самого Рука вбито в бою). У битві при Бояці (1819) іспанців знову розбито і вони втратили владу в Новій Гранаді, зберігши за собою лише південну частину віцекоролівства. Паес зайняв Баринас, а Болівар вторгся до Венесуели.
Зміцнення незалежності
Зі визволенням Нової Гранади республіканці отримали базу для атаки на війська Морільйо. Республіканський конгрес в Ангостурі, який уже включав невелику делегацію Нової Гранади, оголосив про союз Нової Гранади та Венесуели у складі Республіки Колумбія (Велика Колумбія), яка виступила єдиним фронтом проти іспанської монархії.
1821 року колумбійська армія здобула вирішальну перемогу в [es], після чого в руках роялістів залишилося лише місто Кумана, але й воно невдовзі впало. Пуерто-Кабельйо перебувало в облозі до капітуляції в жовтні 1823 року.
Наслідки
1823 року іспанці відправили флот, щоб повернути Венесуелу, але зазнали поразки в [es]. У наступні роки венесуельські сили в складі армії Великої Колумбії продовжили визволення південних частин Нової Гранади (сучасного Еквадору). Після того, як це було зроблено, Велика Колумбія продовжила боротьбу проти іспанців у Перу та Болівії, завершивши зусилля чилійських та аргентинських патріотів, таких як Хосе де Сан-Мартін, який звільнив південну частину Південної Америки.
Див. також
Література
- Arana, M. 2013, Bolivar, New York: Simon & Schuster, , pp. 186
- Harvey, Robert. Liberators: Latin America's Struggle For Independence, 1810—1830 . John Murray, London (2000).
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Venesuelska vijna za nezalezhnist 1810 1823 zbrojna borotba naselennya Venesueli proti ispanskogo kolonialnogo panuvannya sho privela do nezalezhnosti Venesueli vid Ispaniyi Bula chastinoyu vijni za nezalezhnist ispanskih kolonij v Americi Venesuelska vijna za nezalezhnistVijni za nezalezhnist ispanskih kolonij v Americi es Data1810 1823MisceVenesuela Nova GranadaRezultatprogoloshennya nezalezhnosti VenesueliStoroni1811 Verhovna hunta Karakasa 1811 1816 1816 18 Korolivstvo Gayiti 1819 1823 Velika KolumbiyaIspanska imperiyaKomanduvachiFransisko de Miranda Simon Bolivar Antonio Hose de Sukre Hose Antonio Paes Rafael Urdaneta Pochalasya 19 kvitnya 1810 roku zi stvorennya v Karakasi en pislya usunennya vid vladi ispanskogo general kapitana en 5 lipnya 1811 roku sim iz desyati provincij general kapitanstva Venesuela ogolosili pro svoyu nezalezhnist i prijnyali Deklaraciyu nezalezhnosti Persha respublika vpala 1812 roku pislya zemletrusu v Karakasi i en Simon Bolivar organizuvav vijskovu kampaniyu shob povernuti sobi Venesuelu i 1813 roku progolosiv Drugu respubliku ale j vona vpala pid udarami vnutrishnogo povstannya ta ispanskoyi royalistskoyi rekonkisti Tilki v ramkah kampaniyi Bolivara zi zvilnennya Novoyi Granadi u 1819 1820 rokah Venesuela zdobula micnu nezalezhnist vid Ispaniyi na toj moment u ramkah Velikoyi Kolumbiyi 17 grudnya 1819 roku Kongres v es ogolosiv Veliku Kolumbiyu nezalezhnoyu krayinoyu Pislya bilsh nizh dvoh rokiv vijni 1821 roku krayina zdobula nezalezhnist vid Ispaniyi pid kerivnictvom Simona Bolivara Venesuela razom iz Kolumbiyeyu Panamoyu ta Ekvadorom vhodila do skladu Velikoyi Kolumbiyi do 1830 roku koli vona vidokremilasya i stala suverennoyu krayinoyu Persha respublikaFrancuzke vtorgnennya do Ispaniyi 1808 roku prizvelo do krahu ispanskoyi monarhiyi Bilshist kolonij Ispaniyi ne viznali uryadu Zhozefa Bonaparta yakogo zviv na ispanskij tron brat imperator Napoleon Bonapart Na stvorennya stabilnogo uryadu v Ispaniyi znadobilosya dva roki Ce stvorilo vakuum vladi v ispanskih volodinnyah v Americi ta posililo politichnu neviznachenist 19 kvitnya 1810 roku miska rada Karakasa ocholila perevorot i zmistila ispanskogo gubernatora i general kapitana es U misti utvorili huntu nevdovzi j inshi venesuelski provinciyi nasliduvali cej priklad Cej akt nezalezhnosti negajno sprovokuvav socialno politichnij konflikt Krayinu ohopila gromadyanska vijna Karakaska Verhovna hunta zaklikala kongres venesuelskih provincij stvoriti nezalezhnij uryad Spochatku hunta i Kongres pidtrimali prava Ferdinanda VII tobto viznali sebe yak i ranishe chastinoyu ispanskoyi monarhiyi ale zvazhayuchi na francuzke vtorgnennya na Pirenejskij pivostriv stvorili okremij uryad Pri comu v Kongresi zrostala populyarnist frakciyi prihilnikiv povnoyi nezalezhnosti Fransisko de Miranda j Simon Bolivar pid vplivom idej Prosvitnictva i za prikladom Francuzkoyi revolyuciyi ocholili cej ruh Kongres 5 lipnya 1811 ogolosiv pro nezalezhnist Venesueli ta utvorennya Respubliki Venesuela She do pochatku sesij Kongresu v listopadi 1810 roku v krayini velasya malointensivna gromadyanska vijna mizh prihilnikami hunti j nezalezhnosti ta royalistami yaki hotili zberegti soyuz z Ispaniyeyu Dvi provinciyi Marakajbo ta Gayana a takozh rajon Koro ne viznali Karakaskoyi hunti j zalishilisya virnimi uryadu Ispaniyi Vijskovi ekspediciyi proti Koro ta Gayani provalilisya 1811 roku uspishno pridusheno royalistske povstannya u Valensiyi Do 1812 situaciya zagostrilasya Respublika zalishilasya bez groshej ispanski vijska organizuvali morsku blokadu hocha venesuelci obhodili yiyi za dopomogoyu britanskih i amerikanskih torgovih suden Na dodachu do vsogo 26 bereznya 1812 roku rujnivnij zemletrus potryas respublikanski rajoni sho monarhisti ta katolicka cerkva vikoristali yak dokaz bozhogo gnivu proti respubliki U cej vidchajdushnij moment Miranda otrimav diktatorski povnovazhennya prote ne zmig zupiniti nastupu royalistiv na choli z kapitanom en Na seredinu roku pislya es Respublika vpala Miranda kapitulyuvav pered Monteverde i 25 lipnya 1812 roku pidpisav peremir ya Druga respublikaBolivar ta inshi respublikanci prodovzhuvali chiniti opir v inshih chastinah ispanskoyi Pivdennoyi Ameriki ta Karibskogo basejnu ta veli partizansku borotbu 1813 roku Bolivar ocholiv armiyu es Pislya peremogi v seriyi boyiv vin otrimav shvalennya novogo Granadskogo Kongresu shob ocholiti j povesti vijska do Venesueli Odnochasno z pivnichnogo shodu do Venesueli vtorglisya vijska en Obidvi armiyi strimko rozgromili vijska royalistiv u kilkoh bitvah 6 serpnya 1813 roku Bolivar uvijshov do Karakasu de progolosiv vidnovlennya venesuelskoyi Respubliki Na choli respubliki stav sam Bolivar ale Marinjo vidmovivsya ce viznati hocha zagalom dva generali spivpracyuvali U vicekorolivstvah La Plata ta Nova Granada kreoli dosit legko vitisnili ispansku vladu Ale Venesuela zalishalasya politichno roz yednanoyu Bogoti distalasya rol stolici ale royalisti zakripilisya na pivdni Kolumbiyi Popayan ta Pasto Kali bulo bastionom ruhu za nezalezhnist na pivnich vid teritorij royalistiv Kartahena progolosila svoyu nezalezhnist yak vid Ispaniyi tak i vid Bogoti Bolivar pribuv u Kartahenu de jogo dobre prijnyali yak i piznishe v Bogoti de vin priyednavsya do armiyi Spoluchenih provincij Novoyi Granadi Vin nagromadiv sili peretnuv Andi i vtorgsya do Venesueli z pivdennogo zahodu Jogo golovnim pomichnikom stav es U Truhiljo andskij provinciyi Bolivar vidav sumnozvisnij en yakij vimagav vid naselennya stati na bik Respubliki Poki Bolivar bivsya na zahodi ta es zemlevlasnik z gollandskogo ostrova Kyurasao uspishno es u shidnij chastini Venesueli Shvidko vtrativshi grunt pid nogami Monteverde znajshov pritulok u Puerto Kabeljo i Bolivar zajnyav Karakas vidnovivshi respubliku ta podilivshi yiyi na dvi chastini zahidnu na choli iz samim soboyu ta shidnu na choli z Marinjo Ale ani uspishne prosuvannya ani ukaz Bolivara ne zmogli zmusiti naselennya vstupati v respublikansku armiyu U lyanos ispanskij immigrant kaudiljo es iniciyuvav shirokij ruh proti vidnovlenoyi respubliki Na shodi royalisti pochali povertati svoyi zemli Todi Marinjo ta Bolivar ob yednali svoyi sili ale buli rozbiti Bovesom 1814 roku Respublikanci musili evakuyuvati Karakas i vtikati na shid do portu Karupano de zakripivsya Piar Piar odnak ne prijnyav verhovnogo komanduvannya Bolivara i Bolivar musiv pokinuti Venesuelu i virushiti do Novoyi Granadi 1815 Opir Respublici cogo razu prijshov z narodu velikih pivdennih rivnin es pid komanduvannyam Hose Tomasa Bovesa yakij zmig peretvoriti vijnu z respublikancyami v ochah naselennya na vijnu silskih zhiteliv iz zamozhnimi gorodyanami ta elitoyu kreoliv yaki ocholyuvali ruh za nezalezhnist Boves aktivno prijmav do lav svoyeyi armiyi predstavnikiv socialnih niziv pastuhiv lyanero indianskoyi negrityanskoyi ta mulatskoyi bidnoti ta riznogo rodu kriminalnih elementiv Cherez vijnu jogo vijska sho viriznyalisya horobristyu i strashnoyu zhorstokistyu zmusili respublikanciv utekti na Shid krayini i likviduvali Drugu respubliku Bovesa nezabarom pislya cogo vbito v boyu ale vse odno krayinu bulo povernuto pid royalistskij kontrol Povernennya Novoyi Granadi pid vladu IspaniyiV Ispaniyi antifrancuzki vijska zvilnili krayinu i vidnovlenij Ferdinand VII poslav velikij ekspedicijnij korpus do Venesueli ta Novoyi Granadi na choli z Pablo Moriljo yakij vidznachivsya pid chas ispanskoyi vijni za nezalezhnist U Venesueli ispanci mogli spertisya lishe na sili Bovesa ta jogo spodvizhnika en kolishnogo torgovcya potim ispanskogo kadrovogo oficera U bitvi pid Urikom Bovesa vbili Morales prijnyav komanduvannya armiyeyu i proviv zachistku proti respublikanskih sil Golovu Ribasa vin uhvaliv zaliti oliyeyu dlya zberezhennya i nadislav do Karakasu Moriljo pribuv u Venesuelu i rozpochav svoyu diyalnist razom iz Moralesom 1816 roku royalistski sili Moriljo i Moralesa zahopili Kartahenu i Bogotu Pered vidbuttyam u Novu Granadu Morilo rozpustiv bilshist neregulyarnih soldativ yaki voyuvali pid komanduvannyam Bovesa Todi zh ne lishe gorodyani a j lyanero pochali priyednuvatisya do buntiv proti ispanskogo panuvannya na rivninah pivdennoyi Venesueli Bolivar u cej moment virishiv plisti na Yamajku shob zaluchiti britansku dopomogu ale otrimav vidmovu Zvidti vin virushiv na Gayiti yaka bula pershoyu nezalezhnoyu latinoamerikanskoyu respublikoyu Za pidtrimki gayityanskogo prezidenta Aleksandra Petiona i vijskovo morskoyi dopomogi Luyisa Briona kolishnogo kupcya z Kyurasao Bolivar povernuvsya na ostriv Margarita bezpechnu respublikansku citadel 1817 roku Marinjo na choli svoyih sil visadivsya na materiku i timchasovo zahopiv Kumanu Na korablyah nadanih Brionom Bolivar popliv na zahid uzdovzh venesuelskogo uzberezhzhya do Okumare de la Kosti de vin yak obicyav Petionu progolosiv kinec rabstva hocha ce ne malo znachnogo rezonansu Morales povernuvsya do Venesueli pislya pidkorennya Novoyi Granadi i atakuvav respublikanski ekspedicijni sili z armiyeyu yaka znachno perevishuvala chiselnist respublikanciv Bolivar utik z Brionom korablem na Gayiti Prote Piar i Gregor Makgregor shotlandskij soldat udachi yakij ranishe brav aktivnu uchast u vijni v Novij Granadi persh nizh piti na pivden do Gayani zmogli vtekti zi svoyimi silami v glib krayini peremigshi Moralesa pri Al Hunkali u veresni 1816 roku Respublikanci perejshli do partizanskoyi borotbi ale ne zmogli domovitisya pro yedine kerivnictvo ta yedinu strategiyu Odna grupa patriotiv rozpochala ekspediciyu do shidnoyi chastini Venesueli ale yih spitkala nevdacha Bolivar pragnuv poyednati svoyi sili z vijskami Manuelya Piara ale rozbizhnosti mizh nimi ne dozvolili sklastisya yedinomu respublikanskomu frontu Bolivar virushiv u lyanos de ob yednavsya z Hose Antonio Paesom ale nevdala ataka v centralnij Venesueli zmusila jogo vidstupiti nazad do Apuri Moriljo vdalo kontratakuvav ale zaznav porazki u es Nastav period paritetu i zatishshya pid chas yakogo royalisti kontrolyuvali gustonaselenu misku pivnich a respublikanci velichezni malonaseleni rivnini pivdnya Zatishshya 1816 1819 Bolivar i Brion 1817 roku sprobuvali zahopiti Barselonu ale ispanci vidbili yihnyu ataku Todi zh Piar i Marinjo zajnyali bezzahisnu Angosturu misto v rajoni najvuzhchoyi ta najglibshoyi chastini richki Orinoko zgodom perejmenovane na Syudad Bolivar de Bolivara obrali verhovnim liderom ruhu za nezalezhnist Nezabarom pislya cogo Bolivar rozzhaluvav i zaareshtuvav Piara zvinuvachenogo v organizaciyi zmovi istoriki dosi sperechayutsya shodo pravomirnosti zvinuvachen Piara stracheno pislya vijskovogo sudu v yakomu Brion buv odnim iz suddiv Moriljo povernuvsya do Karakasu i Morales otrimav vijska shob kontrolyuvati shidnu Venesuelu Lejtenantu Moriljo Migelyu de la Torre nakazali pridushiti povstannya v Apuri na choli z Hose Antonio Paesom Todi zh Fransisko de Paula Santander respublikanec yakij vidstupiv u lyanos pislya vtorgnennya Moriljo zustrivsya z Bolivarom i domovivsya pro ob yednannya zusil a v pivdennij chastini Pivdennoyi Ameriki San Martin zavershiv zvilnennya Chili Do Venesueli pochali pribuvati britanski veterani napoleonivskih voyen de voni sformuvali yadro togo sho zgodom stalo vidomim yak en 1818 stav periodom patovoyi situaciyi v borotbi mizh patriotami sho bazuvalisya v Angosturi ta ispanskimi vijskami Moriljo v Karakasi ta shidnij chastini Venesueli Bolivar za poradoyu svoyih yevropejskih oficeriv sprobuvav atakuvati centr Venesueli ale zaznav es Todi en postaviv do armiyi Bolivara ponad 1000 yevropejskih soldativ Ale Moriljo vse she volodiv znachnimi silami ne lishe soldatami a j loyalnimi do koroni opolchencyami 1819 roku Bolivar progolosiv respubliku Velika Kolumbiya do yakoyi uvijshli Venesuela ta Nova Granada Do Venesueli pribuli novi dobrovolci hocha bilshist iz nih buli prostimi najmancyami Ye vidomosti sho britanskij uryad spriyav vid yizdu svoyih oficeriv do Venesueli oskilki Ispaniya vzhe ne bula britanskim soyuznikom Zlamati situaciyu respublikancyam vdalosya zavdyaki zrostannyu populyarnosti Bolivara na hvili yevropejskih revolyucijnih podij Paes u lyanos rozbiv vijska Moriljo ta Moralesa Ce vidkrilo shlyah Bolivaru ta Santanderu dlya vtorgnennya v Novu Granadu de ispanci zaznali porazki u es v yakij golovnu rol vidigrav Britanskij legion samogo Ruka vbito v boyu U bitvi pri Boyaci 1819 ispanciv znovu rozbito i voni vtratili vladu v Novij Granadi zberigshi za soboyu lishe pivdennu chastinu vicekorolivstva Paes zajnyav Barinas a Bolivar vtorgsya do Venesueli Zmicnennya nezalezhnostiZi vizvolennyam Novoyi Granadi respublikanci otrimali bazu dlya ataki na vijska Moriljo Respublikanskij kongres v Angosturi yakij uzhe vklyuchav neveliku delegaciyu Novoyi Granadi ogolosiv pro soyuz Novoyi Granadi ta Venesueli u skladi Respubliki Kolumbiya Velika Kolumbiya yaka vistupila yedinim frontom proti ispanskoyi monarhiyi 1821 roku kolumbijska armiya zdobula virishalnu peremogu v es pislya chogo v rukah royalistiv zalishilosya lishe misto Kumana ale j vono nevdovzi vpalo Puerto Kabeljo perebuvalo v oblozi do kapitulyaciyi v zhovtni 1823 roku Naslidki1823 roku ispanci vidpravili flot shob povernuti Venesuelu ale zaznali porazki v es U nastupni roki venesuelski sili v skladi armiyi Velikoyi Kolumbiyi prodovzhili vizvolennya pivdennih chastin Novoyi Granadi suchasnogo Ekvadoru Pislya togo yak ce bulo zrobleno Velika Kolumbiya prodovzhila borotbu proti ispanciv u Peru ta Boliviyi zavershivshi zusillya chilijskih ta argentinskih patriotiv takih yak Hose de San Martin yakij zvilniv pivdennu chastinu Pivdennoyi Ameriki dzherelo ne vkazane 2955 dniv Div takozhVijni za nezalezhnist ispanskih kolonij v Americi Simon BolivarLiteraturaArana M 2013 Bolivar New York Simon amp Schuster ISBN 978 1 4391 1019 5 pp 186 Harvey Robert Liberators Latin America s Struggle For Independence 1810 1830 John Murray London 2000 ISBN 0 7195 5566 3