Громадянська війна у Фінляндії — внутрішній збройний конфлікт у Фінляндії в першій половині 1918 року із залученням зовнішніх сил.
Громадянська війна у Фінляндії | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() Парад в честь повернення фінських єгерів із Німеччини у Вааса, лютий 1918 року. | |||||||
| |||||||
Сторони | |||||||
![]()
| ![]() | ||||||
Командувачі | |||||||
![]() | ![]() | ||||||
Військові сили | |||||||
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() | ![]() ![]() | ||||||
Втрати | |||||||
«Білі фіни» 3 414 загинуло у бойових діях 1 400-1 650 страчено 46 зникло 4 загинули у таборах Німці 450-500 загинуло у бойових діях Загальні втрати | «Червоні фіни» 5 199 загинуло у бойових діях 7 000-10 000 страчено 2 000 зникло 11 000-13 500 загинуло у таборах Росіяни 700-900 загинуло у бойових діях 1 500 страчено Загальні втрати |
Війна відбулася між силами «білих», які підтримувала імперська Німеччина та силами «червоних», які підтримувала більшовицька Росія. Конфлікт у Фінляндії [ 25 серпня 2016 у Wayback Machine.] став однією зі складових Першої світової війни, бувши нею ж, значною мірою, і спричиненим.
Війна почалася у Фінляндії через кілька тижнів після проголошення незалежності Великого князівства Фінляндського від Російської Республіки. Громадянський конфлікт, що супроводжував початок становлення фінської державності, суттєво вплинув на визначення шляхів розвитку Фінляндії, формування її геополітичного вибору та відносин з ключовими зовнішніми силами.
Передумови
Велику частку сільського господарства Фінляндії займало тваринництво, тому країна ввозила 60 % зерна з-за кордону, насамперед із Німеччини. Налагодити власне виробництво зерна у Фінляндії не встигли. Продовольча ситуація погіршала з початком Першої світової війни, ввезення стало можливим тільки з Росії, але на залізницях Російської імперії встановили вищий пріоритет проходження військових вантажів. Єдиним способом вирішення продовольчої проблеми залишався контроль та регулювання споживання. У лютому 1917 року у Фінляндії запровадили продуктові картки, але в місцях створили продовольчі комітети, які намагалися перешкоджати зростанню цін.
Ще 27 липня 1917 року Вяйне Таннер і Вяйне Вуолійоки уклали з Тимчасовим урядом Росії договір про постачання до жовтня до Фінляндії 62 000 тонн зерна, сенат погодився на передоплату 60 мільйонів марок. Подібні угоди було укладено і зі США. Оскільки у постачанні зерна не було впевненості, 16 травня парламент схвалив закон про продовольство, який став основою продовольчої політики Фінляндії до 1920 року. Закон порушував недоторканність власності та вільної торгівлі, надавав уряду право на конфіскацію продовольства та призначення цін.
5 червня 1917 року почалися примусові вилучення надлишків запасів зерна, які слід було продавати державі. Вилучене зерно передавали продовольчим комітетам, а вони розподіляли його за картками. Влітку 1917 це стосувалося до 50 % населення, в 1918 — понад 60 %. У вересні перевірка складів показала, що запасів недостатньо для того, щоби перезимувати. Надії на постачання зерна зі США не виправдалися через війну, Німеччина теж вела з Антантою підводну війну і топила морські транспорти; охочих доставляти зерно до Скандинавії також не знайшлося.
У грудні розпочала роботу нова організація — продовольче управління на чолі з В. А. Лавоніусом. Воно склало план вирішення продовольчої проблеми, але 22 січня 1918 року члени управління подали до Сенату прохання про відставку, вони не бачили необхідної підтримки від уряду. Прохання залишилося нерозглянутим — відбувся державний переворот.
Продовольча проблема насамперед торкалася нестачі зерна. Найбільше потребували робітники та їхні сім'ї, в їх раціонах було лише 15—20 % від норми зернових продуктів. Особливо сильно дефіцит продовольства торкнувся міст, він відчувався скрізь. При цьому голоду у Фінляндії не було: пшениця — не єдиний харчовий продукт для фінів, а м'ясо, риба, картопля та коренеплоди не зростали так сильно. Вилучення надлишків інших продуктів виробляли менш завзято, але в контрабанду дивилися крізь пальці.
З початком громадянської війни білим та червоним довелося вирішувати продовольчу проблему незалежно. Червоні змушено почали забезпечувати продовольством великі міста, при цьому через погані стосунки з місцевими виробниками їм довелося отримувати зерно від Росії. Обидві сторони змушені були скоротити норми борошна за картками. 30 березня до Гельсінкі прибув поїзд із сибірською пшеницею, про який домовився Токою. Потяг йшов п'ять тижнів і доїхав не повністю: при перетині кордону частину вагонів довелося відчепити та залишити у Росії. Ситуація із зерном у столиці набула відчайдушного масштабу, але прибуття поїзда мало лише місцеве значення.
Постачання продовольством у білих було організовано краще, за постачання цивільного населення вони, як і раніше, відповідали місцеві комітети. Вони отримували продовольство з Данії, Німеччини та Швеції, але його також було недостатньо.
Постачання продовжило гіршати і після війни: невелике збільшення виробництва не змогло компенсувати попит, що значно збільшився. Найгірше становище було влітку 1918 року, коли всі запаси продовольства скінчилися, а нових з-за кордону не надійшло. Найгіршим було становище у таборах полонених червоногвардійців. Нестача продовольства зникла лише навесні 1919 року, коли надійшла американська пшениця, постачання міст полегшилося і влада змогла відмовитися від вилучення надлишків. Розподіл продовольства, одержаного від місцевих виробників, припинили протягом 1919 року, а імпортного — 1921 року.
Початок протистояння
У той же час помірні й радикали Соціал-демократичної партії Фінляндії (СДПФ) ухвалили важливе рішення — 22 січня 1918 на засіданні Ради СДПФ був нарешті створений вищий революційний орган — «Виконавчий комітет фінляндських робітників», який підготував план перевороту. Переворот було вирішено здійснити за допомогою військової допомоги, обіцяної Леніним вже 13 січня 1918 (за два тижні після визнання фінської незалежності), для цього потрібно було забезпечити постачання зброї в Гельсінгфорс, що і було зроблено 23 січня 1918.
Незважаючи на те, що план повстання був підготовлений Виконавчим комітетом робітників, сформованим на засіданні Ради СДПФ, революційне повстання почалося, «не чекаючи на керівництво соціал-демократії», силами пролетаріату Гельсінгфорса. Сигналом до початку революції був червоний прапор, піднятий у Гельсінгфорсі ввечері 27 січня 1918 на вежі Народного дому (за іншими джерелами — «червоне світло», який запалився ввечері 26 січня «над будинком робітників»). (Народні будинки у Фінляндії були аналогічні подібним закладам в інших скандинавських країнах. Перебували під контролем СДПФ та здійснювали освіту, просвітництво та культурну діяльність «серед робітничого населення».)
Першого дня повсталим вдалося захопити лише залізничний вокзал. Цілком столиця була під їх контролем вже наступного дня, 28 січня. Червона гвардія зайняла столицю і була створена революційна Рада народних уповноважених Фінляндії (фін. Suomen kansanvaltuuskunta), яка того ж дня прийняла декларацію «До робітників і громадян Фінляндії!», де оголосила себе революційним урядом країни.
Декларація була опублікована наступного дня, 29 січня 1918 року, в газеті «Робітник» (фін. Työmies). У ній містилася програма революції, яка була заявлена як соціалістична, але по суті була буржуазно-демократичною. На практиці з ініціативи робітників став здійснюватися злам колишніх державних установ, встановлюватися робочий контроль на залізницях, заводах тощо. Цей значний революційний підйом змусив Раду народних уповноважених проводити більш рішучу політику, в ході якої було встановлено контроль над приватними банками, закрито контрреволюційна преса, створений Верховний революційний суд (фін. vallankumouksellisen ylioikeuden). Робочі поради підприємств стали органами диктатури пролетаріату.
Повсталі прийшли до влади і в багатьох інших південних містах, таких як Або, Таммерфорс, Порі, Котка, Лахті, Виборг та інших, в яких проживало близько 2/3 населення країни. Під контролем колишнього уряду залишалися хоч і більші по території, але набагато менші за населені Північ і значна частина центральної Фінляндії.
Для спостереження за виконавчою владою 14 лютого 1918 р. була створена Верховна рада робітників Фінляндії (або Центральна Робоча Рада, фін. Työväen pääneuvosto), яка складалася з 40 народних депутатів, покликаних контролювати діяльність Ради народних уповноважених. Головою Верховної Ради робітників був Вальфрід Перттіля, до складу Ради входили :
15 осіб від СДПФ;
10 осіб від профспілок;
10 осіб від Червоної гвардії;
5 осіб від Гельсингфорського Союзу Робітників.
Початок Громадянської війни можна визначити дуже умовно. Червоні вважали, що революція розпочалася 27 січня о 23:00, білі — що 28 січня о 03:00. Але й це також умовно — воєнні дії в деяких місцях почалися задовго до січня, особливо в Карелії. Причина цього в тому, що жодна із сторін повністю не контролювала своїх прихильників. Наприклад, відомо про великі бої у Теріокі, куди 15 січня 1918 прибув загін Червоної Гвардії Сестрорецького збройового заводу Петрограда (вів бойові дії у Фінляндії до початку березня).
Виконавчий комітет робітників віддав наказ про арешт 46 осіб, але операцію щодо їх затримання не можна було назвати вдалою, зокрема всі сенатори успішно втекли. Червоні прийшли до влади у багатьох інших південних містах. 28 січня була створена революційна Рада народних уповноважених Фінляндії (фін. Suomen kansanvaltuuskunta) на чолі з Куллерво Маннером.
Оскільки існувала небезпека обстрілу столиці з фортеці Свеаборг і з моря, центр оборони було перенесено до Ваасу. Туди ж переїхав Сенат Свінгувуда. Єдиний фронт між білими і червоними встановився на початку війни по лінії Порі — Ікаалінен — Куру [en] — Вілпула — Лянкіпохья — Падасйокі — Хейнола — Мантюхар'ю — Савітайпале — Лаппенранта — Антреа — Раута. У обох сторін у тилу залишилися центри опору, які очистили від противника до кінця лютого 1918 року. У тилу білих це були Оулу, Торніо, Кемі, Раахе, Куопіо та Варкаус. У тилу червоних — , та район .
Війна 1918 була «залізничною», оскільки залізниці стали найважливішими шляхами переміщення військ. Сторони боролися за головні залізничні вузли, такі як Хаапамякі, Тампере, Коувола та Виборг. Білі та червоні мали від 50 000 до 90 000 солдатів. Червоногвардійські війська були зібрані переважно з добровольців, з білого боку добровольців було всього 11 000-15 000. Основними мотивами тих, хто добровільно вступав у війська з обох сторін, були як матеріальні (пайок і плата), так і ідейні причини, а також вплив оточення і примус. Особливістю червоних були створені насамперед у промислових центрах жіночі загони, сукупною чисельністю близько 2000 осіб. Другою особливістю з обох боків була участь неповнолітніх, головним чином 15-17-річних, серед яких червоні мали також і дівчат. Основою білої армії були селяни та інтелігенція, у червоних боролися насамперед робітники та сільська біднота.
Біла Фінляндія
Уряд Фінської республіки переїхав з повсталої столиці до Ваасу, згодом отримавши через це найменування Ваасовський Сенат. 26 січня Сенат вирішив відправити трьох сенаторів до Вааси. А. Фрей, Е. Ю. Пехконен і Х. Ренвал відбули того ж вечора, і прибувають до Вааса 28 січня. Того ж дня Маннергейм був призначений головнокомандувачем. 1 лютого 1918 року Сенат опублікував звернення до народу, закликавши громадян під керівництвом уряду чинити опір бунтівникам. У зверненні також йшлося про повноваження, отримані Маннергеймом і про те, що збройний опір урядовим військам оцінюватиметься як зрада країні.
Пізніше до складу Сенату у Ваасі увійшли Пер Свінгувуд та Й. Кастрен (J. Castrén). Голова Сенату Свінгівуд спробував вилетіти до Ваасу літаком російського флоту, але фінський льотчик не впорався з керуванням, у результаті Свінгівуду довелося добиратися спочатку на криголамні «Тармо» до Ревеля (нині — Таллінн), а звідти через Німеччину та Швецію — до північної Фінляндії. Частина сенаторів і буржуазних політиків, у тому числі Каарло Юхо Стольберг, Лаурі Інгман та Кюєсті Калліо, залишилися в Гельсінкі в підпіллі до приходу німців. Загалом у роботі Сенату у Ваасі брало участь 6 сенаторів.
Поруч із цими подіями Маннергейм організував давно їм заплановане роззброєння російських гарнізонів північі і взяв під контроль .
Ще на початку 1918 року радянський уряд наказав російським військовим гарнізонам, які опинилися в вже незалежній Фінляндії, дотримуватися нейтралітету. Незважаючи на це, російське командування в Пох'янмаа діяло у тісній співпраці з Охоронним корпусом Фінляндії. Так, віце-адмірал Микола Подгурський очолив оборону узбережжя Ботнічної затоки. Завдяки цьому роззброєння російських військ на півночі з 29 по 31 січня 1918 проходило легко і мирно. Місцеві комітети, які представляють Росію у Фінляндії, повідомляли Сенату Фінляндії про те, що «програма демобілізації» просувається успішно. Подгурський особисто допомагав генералу Маннергейму у роззброєнні гарнізону у Ваасі. У відповідь Маннергейм організував виплати російським офіцерам, їх проживання, право вільного пересування містом.
Російські гарнізони на півночі країни майже не чинили опору, і більшість військових змогла вирушити роззброєними додому, а загони самооборони (Охоронний корпус Фінляндії) змогли отримати зброю. У сенату з'явилася, окрім надійного тилу, своя збройна армія, чисельність якої була близько 70 000 чоловік. Її основою стали загони самооборони (охоронні загони); вони, за своєю суттю, були ополченням та їхнє військове застосування було проблематично через недостатню навченість та відсутність кадрового командного складу. Внаслідок цього Маннергейм підстрахувався, ввівши 18 лютого 1918 загальнну військову повинність.
25 лютого 1918 року з Балтії повернулася основна частина батальйону фінських єгерів, що воювали там на боці Німеччини, і біла армія нарешті отримала досить підготовлених командирів та інструкторів військової справи в кількості до 1 300 осіб. Армія складалася, переважно, із селян-одноосібників, і навіть з чиновників та інших цивільних. Також білі отримали допомогу зі Швеції та Німеччини. На початку лютого зі Швеції прибула група із 84 офіцерів, які склали штаб фінської армії, планували операції та організовували зв'язок. З Німеччини Маннергейм розраховував отримати лише офіцерів, зброю та спорядження, але Німеччина таємно збиралася припинити перемир'я з Радянською Росією та включити Україну, балтійські країни та Фінляндію до своєї сфери впливу. Переслідуючи цю мету, Німеччина запропонувала цим країнам допомогу у боротьбі з більшовиками; представники Фінляндії в Берліні, отримавши пропозицію попросити відправити до країни німецьке військове угруповання, прийняли його. Маннергейм і сенат дізналися про це лише на початку березня 1918.
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHdMekF5TDFCMWJtRnBjM1JsYmtwMWJtRXVhbkJuTHpJeU1IQjRMVkIxYm1GcGMzUmxia3AxYm1FdWFuQm4uanBn.jpg)
Головною метою сенату у Ваасі було відновити законну владу на півдні країни. Державну владу та незалежність від Росії після перемоги мали намір забезпечити за допомогою сильної власної чи німецької армії, а також можливим поверненням до монархічної форми правління. Помірні і соціалісти, зрозуміло, були проти монархії та німецької інтервенції, особливо на початку війни. У військовому командуванні були такі ж суперечки між генералом Маннергеймом та командирами фінських єгерів. Добре обізнаний про поганий стан червоної армії та фінських червоногвардійців Маннергейм критично оцінював необхідність німецької підтримки. Фінські єгеря, зі свого боку, дотримувались пронімецької орієнтації.
Червона Фінляндія
Повстанням і червоногвардійцями керував революційний уряд Рада народних уповноважених Фінляндії. Через місяць лише Радянська Росія визнала новий уряд: 1 березня 1918 укладено єдиний міжнародний договір, в якому щодо Фінляндії використано найменування Фінляндська Соціалістична Робоча Республіка. В іншому посланні з Росії використано назву «фінський соціалістичний уряд». У самій Фінляндії ці назви не використовувалися ні «білими», ні «червоними».
Рада народних уповноважених зіткнулася із серйозними проблемами, найголовнішою з яких був саботаж. Лише мала частина співробітників урядового апарату продовжувала свою роботу, більшість оголосила страйк, унаслідок чого червоні втратили контроль над фінансами та продовольством. Крім того, керівникам Ради бракувало досвіду роботи в уряді. Частина чиновників навіть співпрацювала з білими, наприклад, у залізничному відомстві був секретний телеграф, за допомогою якого передавали інформацію через лінію фронту. На контрольованій червоними територіями, у тому числі в Гельсінкі, діяли групи білого підпілля, очолюваного, зокрема, Ельмо Кайлою. Деякі дослідники вважають, що практикований червоними терор обернувся проти них самих, — вони почали втрачати довіру більшості населення.
Поразка у Тампере та звістка про висадку німців у Ханко зруйнували плани червоних. 6 квітня 1918 року Рада народних уповноважених провела останнє засідання в Гельсінкі і вирішила поступово відступати у Виборг. Насправді поступовість означала по можливості швидко переїхати до Виборгу, а звідти наприкінці квітня 1918 — на кораблі до Петрограда. Війська намагалися битися до кінця, але це лише призвело до марних жертв.
Розв'язка у Тампере
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWhMMkUyTDFSaGJYQmxjbVZmWkdWemRISnZlV1ZrWDJsdVgwTnBkbWxzWDFkaGNpNXFjR2N2TXpBd2NIZ3RWR0Z0Y0dWeVpWOWtaWE4wY205NVpXUmZhVzVmUTJsMmFXeGZWMkZ5TG1wd1p3PT0uanBn.jpg)
Спроба червоного наступу наприкінці лютого не вдалася та ініціатива перейшла до білих. 15 березня 1918 року починається наступ на південь у напрямку Тампере, найважливішого центру червоної оборони. Військові дії почалися з північного сходу від міста в Лангемякі і розвивалися по лінії Вііпула- Куру -Кюроскоскі-Суоденніємі. Місто було оточене після битви в Лемпяялі 24 березня і захоплення Сіуро 26 березня. Бій за Тампере став найбільшим і найзапеклішим під час фінської громадянської війни, а й у всій історії Скандинавії. У ньому брало участь 16 000 людей із боку білих і 14 000 — із боку червоних.
Обороноспроможність та вміння червоногвардійців помітно зросли. Командування білих направило на Тампере найкращі війська, у тому числі нових командирів- єгерів. У битві біля цвинтаря Калеванкангас 28 березня, у так званий "кривавий пристрасний четвер " деякі частини білих втратили 50 % особового складу. Загинуло 50 єгерів, бригада шведських добровольців втратила безповоротно 10 % складу та півсотні пораненими.
Загинув командир 2-го шведського батальйону Фольке Бенніх-Беркман. Шведів від розгрому врятувала атака 2-го полку фінських єгерів під командуванням майора Габріеля Бонсдорфа. З майже 350 шведських «багнетів», які почали наступ, передову лінію ворожих укріплень змогло перетнути приблизно 250 людей. Вирішальний наступ на центр Тампере розпочався вночі 3 квітня, який супроводжувався потужною артилерійською підтримкою. У фінській історії це була перша безжальна битва в місті: квартал проти кварталу. Місто взято 6 квітня. У цей же час білі здобули важливу перемогу в на Карельському перешийку
Німецька інтервенція та бої за південну Фінляндію
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWtMMlF5THlWRU1DVTVNeVZFTVNVNE1DVkVNQ1ZDTUNWRU1DVkNOaVZFTUNWQ05DVkVNQ1ZDTUNWRU1DVkNSQ1ZFTVNVNE1TVkVNQ1ZDUVNWRU1DVkNNQ1ZFTVNVNFJsOGxSREFsUWpJbFJEQWxRa1VsUkRBbFFqa2xSREFsUWtRbFJEQWxRakJmSlVRd0pVSXlYeVZFTUNWQk5DVkVNQ1ZDT0NWRU1DVkNSQ1ZFTUNWQ1FpVkVNU1U0UmlWRU1DVkNSQ1ZFTUNWQ05DVkVNQ1ZDT0NWRU1DVkNPQzVxY0djdk16QXdjSGd0SlVRd0pUa3pKVVF4SlRnd0pVUXdKVUl3SlVRd0pVSTJKVVF3SlVJMEpVUXdKVUl3SlVRd0pVSkVKVVF4SlRneEpVUXdKVUpCSlVRd0pVSXdKVVF4SlRoR1h5VkVNQ1ZDTWlWRU1DVkNSU1ZFTUNWQ09TVkVNQ1ZDUkNWRU1DVkNNRjhsUkRBbFFqSmZKVVF3SlVFMEpVUXdKVUk0SlVRd0pVSkVKVVF3SlVKQ0pVUXhKVGhHSlVRd0pVSkVKVVF3SlVJMEpVUXdKVUk0SlVRd0pVSTRMbXB3Wnc9PS5qcGc=.jpg)
5 березня 1918 року німецький флот прибув до Аландських островів і німецькі війська до кінця травня поступово були замінені шведськими військами, що висадилися на островах у лютому. Острови стали базою для німецької інтервенції до Фінляндії, 3 квітня 1918 року в Ханко німці безперешкодно висадили Остзейський корпус чисельністю 9,5 тисяч осіб під командуванням генерала Рюдігера фон дер Гольца і рушили на Гельсінкі.
7 квітня в Ловіїсі висадився загін Отто фон Брандштейна, що прибув з Ревеля чисельністю 2,5 тисячі німецьких солдатів, ще більше ускладнили становище червоних. Загалом у Фінляндії становило 14-15 тисяч солдатів німецької армії.
Після втечі керівництва обороною Гельсінкі зайнялися місцеві червоногвардійці. У місті були ще дві військові сили: у порту стояли військові кораблі російського радянського флоту, а на фортеці Свеаборг була артилерія. Але фінські червоні від них не отримали жодної допомоги: кораблі пішли з міста на підставі договору з німцями, а артилерію залишили без замків. Боєздатність німецьких військ була незрівнянно вище противника, Німеччина навіть не зробила жодної заяви щодо початку бойових дій проти червоної Фінляндії, оскільки вважала червоних невмілими і слабкими бунтівними загонами, які стоять на шляху німецьких планів.
12-13 квітня німецькі війська легко завоювали Гельсінкі та провели парад 14 квітня, передавши місто представникам фінського Сенату.
19 квітня бригада з Ловіїси захопила Лахті та перерізала повідомлення між західним та східним угрупованням червоних. 21 квітня взято Хювінкя, 22 квітня — Рійхім'яки , 26 квітня — Хяменлінна .
Вночі 26 квітня червоний уряд Фінляндії біг морем з Виборга до Петрограда. Громадянська війна у Фінляндії була фактично закінчена. Німецькі війська значно прискорили поразку червоних і скоротили час війни, але це привело Фінляндію у сферу впливу кайзерівської Німеччини. Громадянська війна закінчується взяттям форту Іно 15 травня 1918 року. Його обороняють і латиські стрілці.
Роль Швеції
22 лютого у Стокгольмі делегація фінських селян відповідно до старої традиції просила допомоги у шведського короля. Король Густав V відмовився надати офіційну військову допомогу, посилаючись на нейтральність країни, але пообіцяв допомогу добровольцям. У той же день у Швеції розглядається питання про захоплення Аландських островів. Спочатку значну допомогу білій стороні надали 84 шведські офіцери-добровольці, пізніше на бік урядових військ вирушив зібраний із шведських солдат-добровольців загін чисельністю 400 осіб під командуванням Ялмара Фріселя. Загін отримав назву Шведська бригада. Підготовка шведських волонтерів була дуже гарною.
Чисельність бригади оцінюється в 250—560 чоловік, що більше відповідає посиленому батальйону. Усього, в тому числі, для поповнення втрат, до бригади було направлено близько 1100 (1000) осіб, з яких близько 600 були професійними військовими (200 офіцерів і 400 унтер-офіцерів), а решта 500 — громадяни різних професій з таких галузей, як сільське та лісове господарство, ремісництво, індустрія, торгівля, службовці та представники інших або невизначених занять. Згодом майже всі шведські офіцери та унтер-офіцери вступили безпосередньо до лав фінської армії, оскільки у фінській армії не було кадрових офіцерів крім генерала Маннергейма, кількох фінських громадян-офіцерів Російської імператорської армії та тих, хто воював у складі німецького батальйону фінських єгерів. Шведські офіцери займали ключові позиції як командири підрозділів, а також у штаб-квартирі фінської армії. Фінську артилерію було побудовано цілком під шведським командуванням.
Додатково до добровольців шведи 15 лютого 1918 року відправили флот і військовий загін на Аландські острови. Формальною мотивацією для цього стало прохання про допомогу з боку жителів островів, у переважній більшості етнічних шведів. Таким чином, загальна чисельність шведських військ, спрямованих до Фінляндії, сягнула близько 2000 осіб. 5 березня до островів підійшов німецький флот, після чого шведські війська почали поступово залишати острови, остаточно їх залишивши до кінця травня 1918.
Згодом частина шведських добровольців воювала на боці Фінляндії та Естонії в ході Першої радянсько-фінської війни (15 травня 1918 — 14 жовтня 1920) та Естонської війни за незалежність (29 листопада 1918 — 2 лютого 1920).
Незважаючи на це, у Швеції, також на добровільних засадах, було створено Комітет проти білого терору у Фінляндії (швед. Kommittén mot den finska vita terrorn), головною метою якого було формування громадської думки у Швеції щодо протистояння жорстоким репресіям, що проводилися у Фінляндії, а також здійснення політичного тиску на уряд Швеції з метою надання притулку жертвам білого терору у Фінляндії.
Червоний терор
У ході громадянської війни у Фінляндії на території, підконтрольній «червоним», загинуло 1649 осіб. З кінця січня до кінця лютого було розстріляно близько 700 осіб, у березні — 200. Терор посилився у квітні 1918 і на початку травня, перед явною поразкою, коли було вбито близько 700 осіб. Мотивами політичного насильства були знищення керівників противника, і навіть особисті рахунки. Більшість страчених були активними членами загонів самооборони, власниками садиб і селянських господарств, політиками, поліцейськими, вчителями, вищими чиновниками, керівниками та власниками підприємств. Серед жертв терору також 90 осіб, які належать до червоних та помірних соціалістів.
Хоча церква була основною метою терору, всього за час війни було вбито десять пасторів (із загальної кількості 1200 осіб). Їх стратили за ідейними мотивами, але також тому, що сільське духовенство відкрито виступало за збереження традиційного державного устрою.
Під час війни відбувалися численні масові вбивства, такі як Суйнуле, у Порі, Лоймаа. Найжахливіші з них сталися наприкінці війни. 19 квітня 1918 року в Курілі наказав стратити 23 студентів сільськогосподарського університету міста . У Лапперанті розстріляли 19 білих в'язнів. Останнє масове вбивство сталося у Виборзі у місцевій в'язниці. у якій під керівництвом командира Ялмара Капіайнена, вночі 27-28 квітня 1918, 30 осіб було вбито гранатами або застрелено.
Білий терор
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHhMekZsTDBacGNtbHVaMTl6Y1hWaFpGOXBibDlNWVc1cmFYQnZhR3BoTG1wd1p5OHpNREJ3ZUMxR2FYSnBibWRmYzNGMVlXUmZhVzVmVEdGdWEybHdiMmhxWVM1cWNHYz0uanBn.jpg)
Терор переможців проти червоних та їхніх прихильників перевершив за масштабами червоний терор. Головною метою були командири червоногвардійців, які також брали участь в актах червоного терору та бойових діях. Відносно сильний наголос був на російських солдатах. 25 лютого Маннергейм віддав наказ, який вимагав розстрілювати на місці всіх, хто чинив «озброєний опір законним військовим силам країни» і хто «без відома армії носить зброю», тобто фактично вимагав розстрілювати кожного червоногвардійця, що потрапив у полон. Усього від білого терору в період громадянської війни загинуло 8380 чоловік набагато більше, ніж від червоного. Кількість страт змінювалося згодом, як і відповідне насильство з боку червоних. У початковій стадії війни у лютому 1918 року стратили близько 350, у березні — близько 500, у квітні — близько 1800, у травні — 4600, у червні — близько 300 осіб.
На початку війни значною подією було кровопролиття у Варкаусі 21 лютого 1918 року, коли стратили 80-90 червоних, прозване Лотереєю Хуруслахті. У тому ж Варкаусі до середини березня стратили 180—200 людей. Символічним стало кровопролиття в лікарні Хармойнен 10 березня, коли білі стратили майже всіх поранених у польовому госпіталі Червоного Хреста та частину персоналу. Пік терору припав на кінець квітня — початок травня 1918 року, коли два тижні поспіль щодня відбувалося по 200 страт, і всього загинуло 2500-3000 осіб. Частина жертв загинула під час виборської різанини 27 квітня 1918 року. У таборі військовополонених у Лахті загін майора Ганса Кальма у період з 1 по 31 травня розстріляв близько 200 тих хто належав до червоних жінок. Усього під час війни було розстріляно 300—600 жінок. У білому терорі досі залишається нез'ясованим, кого з червоногвардійців убили під час бою, а кого після.
Жорстокість та масштаби білого терору привернули широку увагу міжнародної громадськості. Німецький рейхстаг заявляв, що «що відбувається у Фінляндії є невимовною трагедією» і «найстрашнішою з усіх громадянських воєн». Зарубіжні оглядачі дивувалися «звірствам, що відбувалися народом, що зарекомендували себе як один із найгуманніших і законослухняних у світі» і задавалися питанням, «чи можна Фінляндію, де застосовувалася така жорстокість, вважати серед цивілізованих країн». У Швеції було створено Комітет проти білого терору у Фінляндії (швед. Kommittén mot den finska vita terrorn) — організація, що ставила за мету мобілізувати громадську думку для протистояння репресіям, проводити збір коштів на гуманітарну допомогу жертвам білого терору та здійснювати тиск на уряд Швеції метою надання політичного притулку фінським біженцям . Одним із трьох керівників Комітету був Свен Ліндерут. Комітет зумів зібрати 21 851 530 шведських крон, 14 518 730 з яких передано фінським біженцям у Швеції, 6920 направлені до Фінляндії, а решта витрачено на друк 100 000 листівок, озаглавлених «Правда». Також Комітетом було проведено понад сто мітингів.
Найбільш грандіозні провідники білого терору — Вейкко Сіппола, Йоханнес Фром, Яльмарі Саарі — були притягнуті до відповідальності за безсудні розправи. Фрома і Сіппола в 1921 засуджено на довічне ув'язнення, проте швидко амністовано.
Масові репресії також нашкодили репутації К. Г. Маннергейма, що згодом позначилося на результатах переговорів із представниками російського Білого руху та підсумках президентських виборів у Фінляндії 1919.
На думку істориків І. С. Ратьковського та В. Н. Баришнікова, білий терор у Фінляндії став одним із наочних аргументів, використаних більшовиками для розгортання в Росії " червоного терору « по відношенню до своїх політичних опонентів. Зокрема, у травні 1918 року ЦК РКП(б) ухвалив рішення „ввести в практику вироки до страти за певні злочини“ після виступу на засіданні ЦК представника РРФСР у Фінлядії І. Смілгі, особисто спостерігав „крайні жорстокості білогвардійців“
Наслідки війни
В останній стадії війни близько 10 000 червоногвардійців та членів їх сімей сховалися в Радянській Росії.
До закінчення війни 5 травня 1918 року у полоні виявилося 76 000 червоних. Сенат та керівництво армії довго сперечалися про дії щодо вирішення проблеми. Зрештою, було вирішено розглядати кожен випадок індивідуально, а до суду утримувати бранців в ув'язненні. Це рішення виявилося фатальним для багатьох полонених: брак продовольства та скупченість людей у таборах спричинили високу смертність. З іншого боку, керівництво, що переховувалося в Петрограді, втратило у Фінляндії прихильників
Табори військовополонених
Велика частина таборів знаходилася влітку 1918: у Суоменлінні (фортеця Свеаборг, 13 300 чол.), Хяменлінні (11 500 чол.), Лахті (10 900 чол.), Виборзі (10 350 чол.), Рііхім'яки (8500 чол.) та Тампере (7700 чол.). 29 травня 1918 року Парламент ухвалив закон про державну зраду, проте судові процеси не відповідали принципу неупередженості, ставши частиною програми репресій переможців. До того ж, ухвалений 20 червня закон передбачав судове засідання, що зайняло майже всі суди країни. Процеси були довгими та важкими, і змогли розпочатися лише 18 червня. Це призвело до загибелі безлічі ув'язнених.
У травні в таборах померло 600—700 осіб, у червні вже 2900, у липні — 4800-5250. У серпні цифри зменшилися — 2200 жертв, у вересні близько 1000. Причиною зниження смертності стало те, що влада звернула увагу на те, що відбувається, і звільнили так званих безпечних в'язнів за умовним вироком. Всього за літо 1918 року в таборах померло від голоду та хвороб 11 000-13 500 осіб, з них 5000 або майже 40 % були 15-24-річними. Примітно те, що багато голодних ув'язнених, близько 60-700 осіб, загинули вже після звільнення, жадібно почавши їсти. Найвища смертність була у таборі Таммісаарі: майже 34 %. В інших таборах помирало 5-15 % від числа тих, що утримувалися. З хвороб особливо багато жертв забрала іспанка, віспа, дизентерія та інші інфекційні хвороби, що послаблюють в'язнів. Табори утримання червоногвардійців та їх умови привернули міжнародну увагу, судові процеси над військовополоненими розглядали у шведській та англійській пресі.
Джерела
- Фінляндська Народна Республіка» як більшовицька авантюра
- Сенат Фінляндії. Звернення «До народу Фінляндії» (Декларація незалежності). — Гельсінки, 4 грудня 1917.;
- Постановление «Совѣта народныхъ Комиссаровъ, Петроградъ, „18“ грудня 1917 г., No 101» «Про визнання незалежності фінляндської Республіки»;
- Всероссійскій Центральный Исполнительный Комитетъ совѣтовъ рабочихъ и солдатскихъ депутатовъ. Петроградъ. «23» декабря 1917 г. No 321. «Выписка изъ протокола засѣданія центральнаго исполнительнаго комитета отъ 22-го Декабря 1917 года» (О признании государственной независимости Финляндской Республики);
- Seppo Zetterberg; Allan Tiitta; Seppo Aalto; et al. {{{Заголовок}}}. — 576 p. — .(фін.)
- Lappalainen Jussi T. {{{Заголовок}}}. — .
- Manninen Ohto. {{{Заголовок}}}.(фін.)
- Meinander Henrik. {{{Заголовок}}}. — .
- Lars Westerlund toim. {{{Заголовок}}}. — .
- Jussila, Osmo. {{{Заголовок}}}. — .
- Keränen, Jorma. {{{Заголовок}}}. — .
- Jukka I. Mattila & Jarkko Kemppi. {{{Заголовок}}}. — .
- Договор между Российской и Финляндской социалистическими республиками(фін.)
- Tampereen yliopiston historiatieteen laitokѕа. {{{Заголовок}}}.(фін.)
- Upton, Anthony F. {{{Заголовок}}}. — 1980–1981., Osa I (1980) , Osa II (1981) .
- Ylikangas Heikki. {{{Заголовок}}}. — verkossa.
- Ylikangas Heikki. {{{Заголовок}}}. — .
Посилання
- Э. Г. ф. Валь. Война Белых и Красных в Финляндии в 1918 году [ 12 березня 2018 у Wayback Machine.]
- Д. В. Ковальов. Озерний Край у 1918-му: «фінляндський меч» під «німецьким щитом»
- Д. В. Ковальов. Фінляндський рух єгерів: між кайзером та царем
- Бій за Тампере — фінські Крути навпаки [ 15 червня 2018 у Wayback Machine.]
- Громадянська війна у Фінляндії: як Маннергейм потопив у крові заколот червоних і росіян
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Gromadyanska vijna u Finlyandiyi vnutrishnij zbrojnij konflikt u Finlyandiyi v pershij polovini 1918 roku iz zaluchennyam zovnishnih sil Gromadyanska vijna u Finlyandiyi Parad v chest povernennya finskih yegeriv iz Nimechchini u Vaasa lyutij 1918 roku Parad v chest povernennya finskih yegeriv iz Nimechchini u Vaasa lyutij 1918 roku Data 27 sichnya 15 travnya 1918 Misce Korolivstvo Finlyandiya Rezultat Peremoga Biloyi Finlyandiyi ocholyuvanoyi pid kerivnictvom Pera Evinda Svingivuda Pripinennya rosijskoyi prisutnosti na teritoriyi Finlyandiyi Nimecka gegemoniya do 11 listopada 1918 r Pogliblennya nacionalnogo rozkolu sered finiv Storoni Bila Finlyandiya Bila gvardiya Finlyandski yegeri Nimecka imperiya Shvedski dobrovolci Polskij legion Partizanskij polk Kayaani Dobrovolcha armiya Chervona Finlyandiya Finska SRR Chervona gvardiya Rosijska RFSR Komanduvachi Karl Gustav Mannergejm Ernst Linder Ryudiger fon der Golc Manner Kulervo Ejno Rajh ya Vijskovi sili 80 000 90 000 14 000 15 000 2 000 1 737 1 000 4 000 80 000 90 000 7 000 10 000 Vtrati Bili fini 3 414 zaginulo u bojovih diyah 1 400 1 650 stracheno 46 zniklo 4 zaginuli u taborah Nimci 450 500 zaginulo u bojovih diyah Zagalni vtrati 5 300 5 600 Chervoni fini 5 199 zaginulo u bojovih diyah 7 000 10 000 stracheno 2 000 zniklo 11 000 13 500 zaginulo u taborah Rosiyani 700 900 zaginulo u bojovih diyah 1 500 stracheno Zagalni vtrati 27 400 33 100 Vijna vidbulasya mizh silami bilih yaki pidtrimuvala imperska Nimechchina ta silami chervonih yaki pidtrimuvala bilshovicka Rosiya Konflikt u Finlyandiyi 25 serpnya 2016 u Wayback Machine stav odniyeyu zi skladovih Pershoyi svitovoyi vijni buvshi neyu zh znachnoyu miroyu i sprichinenim Vijna pochalasya u Finlyandiyi cherez kilka tizhniv pislya progoloshennya nezalezhnosti Velikogo knyazivstva Finlyandskogo vid Rosijskoyi Respubliki Gromadyanskij konflikt sho suprovodzhuvav pochatok stanovlennya finskoyi derzhavnosti suttyevo vplinuv na viznachennya shlyahiv rozvitku Finlyandiyi formuvannya yiyi geopolitichnogo viboru ta vidnosin z klyuchovimi zovnishnimi silami PeredumoviDokladnishe Progoloshennya nezalezhnosti Finlyandiyi Veliku chastku silskogo gospodarstva Finlyandiyi zajmalo tvarinnictvo tomu krayina vvozila 60 zerna z za kordonu nasampered iz Nimechchini Nalagoditi vlasne virobnictvo zerna u Finlyandiyi ne vstigli Prodovolcha situaciya pogirshala z pochatkom Pershoyi svitovoyi vijni vvezennya stalo mozhlivim tilki z Rosiyi ale na zaliznicyah Rosijskoyi imperiyi vstanovili vishij prioritet prohodzhennya vijskovih vantazhiv Yedinim sposobom virishennya prodovolchoyi problemi zalishavsya kontrol ta regulyuvannya spozhivannya U lyutomu 1917 roku u Finlyandiyi zaprovadili produktovi kartki ale v miscyah stvorili prodovolchi komiteti yaki namagalisya pereshkodzhati zrostannyu cin She 27 lipnya 1917 roku Vyajne Tanner i Vyajne Vuolijoki uklali z Timchasovim uryadom Rosiyi dogovir pro postachannya do zhovtnya do Finlyandiyi 62 000 tonn zerna senat pogodivsya na peredoplatu 60 miljoniv marok Podibni ugodi bulo ukladeno i zi SShA Oskilki u postachanni zerna ne bulo vpevnenosti 16 travnya parlament shvaliv zakon pro prodovolstvo yakij stav osnovoyu prodovolchoyi politiki Finlyandiyi do 1920 roku Zakon porushuvav nedotorkannist vlasnosti ta vilnoyi torgivli nadavav uryadu pravo na konfiskaciyu prodovolstva ta priznachennya cin 5 chervnya 1917 roku pochalisya primusovi viluchennya nadlishkiv zapasiv zerna yaki slid bulo prodavati derzhavi Viluchene zerno peredavali prodovolchim komitetam a voni rozpodilyali jogo za kartkami Vlitku 1917 ce stosuvalosya do 50 naselennya v 1918 ponad 60 U veresni perevirka skladiv pokazala sho zapasiv nedostatno dlya togo shobi perezimuvati Nadiyi na postachannya zerna zi SShA ne vipravdalisya cherez vijnu Nimechchina tezh vela z Antantoyu pidvodnu vijnu i topila morski transporti ohochih dostavlyati zerno do Skandinaviyi takozh ne znajshlosya U grudni rozpochala robotu nova organizaciya prodovolche upravlinnya na choli z V A Lavoniusom Vono sklalo plan virishennya prodovolchoyi problemi ale 22 sichnya 1918 roku chleni upravlinnya podali do Senatu prohannya pro vidstavku voni ne bachili neobhidnoyi pidtrimki vid uryadu Prohannya zalishilosya nerozglyanutim vidbuvsya derzhavnij perevorot Prodovolcha problema nasampered torkalasya nestachi zerna Najbilshe potrebuvali robitniki ta yihni sim yi v yih racionah bulo lishe 15 20 vid normi zernovih produktiv Osoblivo silno deficit prodovolstva torknuvsya mist vin vidchuvavsya skriz Pri comu golodu u Finlyandiyi ne bulo pshenicya ne yedinij harchovij produkt dlya finiv a m yaso riba kartoplya ta koreneplodi ne zrostali tak silno Viluchennya nadlishkiv inshih produktiv viroblyali mensh zavzyato ale v kontrabandu divilisya kriz palci Z pochatkom gromadyanskoyi vijni bilim ta chervonim dovelosya virishuvati prodovolchu problemu nezalezhno Chervoni zmusheno pochali zabezpechuvati prodovolstvom veliki mista pri comu cherez pogani stosunki z miscevimi virobnikami yim dovelosya otrimuvati zerno vid Rosiyi Obidvi storoni zmusheni buli skorotiti normi boroshna za kartkami 30 bereznya do Gelsinki pribuv poyizd iz sibirskoyu psheniceyu pro yakij domovivsya Tokoyu Potyag jshov p yat tizhniv i doyihav ne povnistyu pri peretini kordonu chastinu vagoniv dovelosya vidchepiti ta zalishiti u Rosiyi Situaciya iz zernom u stolici nabula vidchajdushnogo masshtabu ale pributtya poyizda malo lishe misceve znachennya Postachannya prodovolstvom u bilih bulo organizovano krashe za postachannya civilnogo naselennya voni yak i ranishe vidpovidali miscevi komiteti Voni otrimuvali prodovolstvo z Daniyi Nimechchini ta Shveciyi ale jogo takozh bulo nedostatno Postachannya prodovzhilo girshati i pislya vijni nevelike zbilshennya virobnictva ne zmoglo kompensuvati popit sho znachno zbilshivsya Najgirshe stanovishe bulo vlitku 1918 roku koli vsi zapasi prodovolstva skinchilisya a novih z za kordonu ne nadijshlo Najgirshim bulo stanovishe u taborah polonenih chervonogvardijciv Nestacha prodovolstva znikla lishe navesni 1919 roku koli nadijshla amerikanska pshenicya postachannya mist polegshilosya i vlada zmogla vidmovitisya vid viluchennya nadlishkiv Rozpodil prodovolstva oderzhanogo vid miscevih virobnikiv pripinili protyagom 1919 roku a importnogo 1921 roku Pochatok protistoyannyaU toj zhe chas pomirni j radikali Social demokratichnoyi partiyi Finlyandiyi SDPF uhvalili vazhlive rishennya 22 sichnya 1918 na zasidanni Radi SDPF buv nareshti stvorenij vishij revolyucijnij organ Vikonavchij komitet finlyandskih robitnikiv yakij pidgotuvav plan perevorotu Perevorot bulo virisheno zdijsniti za dopomogoyu vijskovoyi dopomogi obicyanoyi Leninim vzhe 13 sichnya 1918 za dva tizhni pislya viznannya finskoyi nezalezhnosti dlya cogo potribno bulo zabezpechiti postachannya zbroyi v Gelsingfors sho i bulo zrobleno 23 sichnya 1918 Nezvazhayuchi na te sho plan povstannya buv pidgotovlenij Vikonavchim komitetom robitnikiv sformovanim na zasidanni Radi SDPF revolyucijne povstannya pochalosya ne chekayuchi na kerivnictvo social demokratiyi silami proletariatu Gelsingforsa Signalom do pochatku revolyuciyi buv chervonij prapor pidnyatij u Gelsingforsi vvecheri 27 sichnya 1918 na vezhi Narodnogo domu za inshimi dzherelami chervone svitlo yakij zapalivsya vvecheri 26 sichnya nad budinkom robitnikiv Narodni budinki u Finlyandiyi buli analogichni podibnim zakladam v inshih skandinavskih krayinah Perebuvali pid kontrolem SDPF ta zdijsnyuvali osvitu prosvitnictvo ta kulturnu diyalnist sered robitnichogo naselennya Pershogo dnya povstalim vdalosya zahopiti lishe zaliznichnij vokzal Cilkom stolicya bula pid yih kontrolem vzhe nastupnogo dnya 28 sichnya Chervona gvardiya zajnyala stolicyu i bula stvorena revolyucijna Rada narodnih upovnovazhenih Finlyandiyi fin Suomen kansanvaltuuskunta yaka togo zh dnya prijnyala deklaraciyu Do robitnikiv i gromadyan Finlyandiyi de ogolosila sebe revolyucijnim uryadom krayini Deklaraciya bula opublikovana nastupnogo dnya 29 sichnya 1918 roku v gazeti Robitnik fin Tyomies U nij mistilasya programa revolyuciyi yaka bula zayavlena yak socialistichna ale po suti bula burzhuazno demokratichnoyu Na praktici z iniciativi robitnikiv stav zdijsnyuvatisya zlam kolishnih derzhavnih ustanov vstanovlyuvatisya robochij kontrol na zaliznicyah zavodah tosho Cej znachnij revolyucijnij pidjom zmusiv Radu narodnih upovnovazhenih provoditi bilsh rishuchu politiku v hodi yakoyi bulo vstanovleno kontrol nad privatnimi bankami zakrito kontrrevolyucijna presa stvorenij Verhovnij revolyucijnij sud fin vallankumouksellisen ylioikeuden Robochi poradi pidpriyemstv stali organami diktaturi proletariatu Povstali prijshli do vladi i v bagatoh inshih pivdennih mistah takih yak Abo Tammerfors Pori Kotka Lahti Viborg ta inshih v yakih prozhivalo blizko 2 3 naselennya krayini Pid kontrolem kolishnogo uryadu zalishalisya hoch i bilshi po teritoriyi ale nabagato menshi za naseleni Pivnich i znachna chastina centralnoyi Finlyandiyi Dlya sposterezhennya za vikonavchoyu vladoyu 14 lyutogo 1918 r bula stvorena Verhovna rada robitnikiv Finlyandiyi abo Centralna Robocha Rada fin Tyovaen paaneuvosto yaka skladalasya z 40 narodnih deputativ poklikanih kontrolyuvati diyalnist Radi narodnih upovnovazhenih Golovoyu Verhovnoyi Radi robitnikiv buv Valfrid Perttilya do skladu Radi vhodili 15 osib vid SDPF 10 osib vid profspilok 10 osib vid Chervonoyi gvardiyi 5 osib vid Gelsingforskogo Soyuzu Robitnikiv Pochatok Gromadyanskoyi vijni mozhna viznachiti duzhe umovno Chervoni vvazhali sho revolyuciya rozpochalasya 27 sichnya o 23 00 bili sho 28 sichnya o 03 00 Ale j ce takozh umovno voyenni diyi v deyakih miscyah pochalisya zadovgo do sichnya osoblivo v Kareliyi Prichina cogo v tomu sho zhodna iz storin povnistyu ne kontrolyuvala svoyih prihilnikiv Napriklad vidomo pro veliki boyi u Terioki kudi 15 sichnya 1918 pribuv zagin Chervonoyi Gvardiyi Sestroreckogo zbrojovogo zavodu Petrograda viv bojovi diyi u Finlyandiyi do pochatku bereznya Vikonavchij komitet robitnikiv viddav nakaz pro aresht 46 osib ale operaciyu shodo yih zatrimannya ne mozhna bulo nazvati vdaloyu zokrema vsi senatori uspishno vtekli Chervoni prijshli do vladi u bagatoh inshih pivdennih mistah 28 sichnya bula stvorena revolyucijna Rada narodnih upovnovazhenih Finlyandiyi fin Suomen kansanvaltuuskunta na choli z Kullervo Mannerom Oskilki isnuvala nebezpeka obstrilu stolici z forteci Sveaborg i z morya centr oboroni bulo pereneseno do Vaasu Tudi zh pereyihav Senat Svinguvuda Yedinij front mizh bilimi i chervonimi vstanovivsya na pochatku vijni po liniyi Pori Ikaalinen Kuru en Vilpula Lyankipohya Padasjoki Hejnola Mantyuhar yu Savitajpale Lappenranta Antrea Rauta U oboh storin u tilu zalishilisya centri oporu yaki ochistili vid protivnika do kincya lyutogo 1918 roku U tilu bilih ce buli Oulu Tornio Kemi Raahe Kuopio ta Varkaus U tilu chervonih ta rajon Vijna 1918 bula zaliznichnoyu oskilki zaliznici stali najvazhlivishimi shlyahami peremishennya vijsk Storoni borolisya za golovni zaliznichni vuzli taki yak Haapamyaki Tampere Kouvola ta Viborg Bili ta chervoni mali vid 50 000 do 90 000 soldativ Chervonogvardijski vijska buli zibrani perevazhno z dobrovolciv z bilogo boku dobrovolciv bulo vsogo 11 000 15 000 Osnovnimi motivami tih hto dobrovilno vstupav u vijska z oboh storin buli yak materialni pajok i plata tak i idejni prichini a takozh vpliv otochennya i primus Osoblivistyu chervonih buli stvoreni nasampered u promislovih centrah zhinochi zagoni sukupnoyu chiselnistyu blizko 2000 osib Drugoyu osoblivistyu z oboh bokiv bula uchast nepovnolitnih golovnim chinom 15 17 richnih sered yakih chervoni mali takozh i divchat Osnovoyu biloyi armiyi buli selyani ta inteligenciya u chervonih borolisya nasampered robitniki ta silska bidnota Bila FinlyandiyaDiv takozh Bilofini Uryad Finskoyi respubliki pereyihav z povstaloyi stolici do Vaasu zgodom otrimavshi cherez ce najmenuvannya Vaasovskij Senat 26 sichnya Senat virishiv vidpraviti troh senatoriv do Vaasi A Frej E Yu Pehkonen i H Renval vidbuli togo zh vechora i pribuvayut do Vaasa 28 sichnya Togo zh dnya Mannergejm buv priznachenij golovnokomanduvachem 1 lyutogo 1918 roku Senat opublikuvav zvernennya do narodu zaklikavshi gromadyan pid kerivnictvom uryadu chiniti opir buntivnikam U zvernenni takozh jshlosya pro povnovazhennya otrimani Mannergejmom i pro te sho zbrojnij opir uryadovim vijskam ocinyuvatimetsya yak zrada krayini Piznishe do skladu Senatu u Vaasi uvijshli Per Svinguvud ta J Kastren J Castren Golova Senatu Svingivud sprobuvav viletiti do Vaasu litakom rosijskogo flotu ale finskij lotchik ne vporavsya z keruvannyam u rezultati Svingivudu dovelosya dobiratisya spochatku na krigolamni Tarmo do Revelya nini Tallinn a zvidti cherez Nimechchinu ta Shveciyu do pivnichnoyi Finlyandiyi Chastina senatoriv i burzhuaznih politikiv u tomu chisli Kaarlo Yuho Stolberg Lauri Ingman ta Kyuyesti Kallio zalishilisya v Gelsinki v pidpilli do prihodu nimciv Zagalom u roboti Senatu u Vaasi bralo uchast 6 senatoriv Poruch iz cimi podiyami Mannergejm organizuvav davno yim zaplanovane rozzbroyennya rosijskih garnizoniv pivnichi i vzyav pid kontrol She na pochatku 1918 roku radyanskij uryad nakazav rosijskim vijskovim garnizonam yaki opinilisya v vzhe nezalezhnij Finlyandiyi dotrimuvatisya nejtralitetu Nezvazhayuchi na ce rosijske komanduvannya v Poh yanmaa diyalo u tisnij spivpraci z Ohoronnim korpusom Finlyandiyi Tak vice admiral Mikola Podgurskij ocholiv oboronu uzberezhzhya Botnichnoyi zatoki Zavdyaki comu rozzbroyennya rosijskih vijsk na pivnochi z 29 po 31 sichnya 1918 prohodilo legko i mirno Miscevi komiteti yaki predstavlyayut Rosiyu u Finlyandiyi povidomlyali Senatu Finlyandiyi pro te sho programa demobilizaciyi prosuvayetsya uspishno Podgurskij osobisto dopomagav generalu Mannergejmu u rozzbroyenni garnizonu u Vaasi U vidpovid Mannergejm organizuvav viplati rosijskim oficeram yih prozhivannya pravo vilnogo peresuvannya mistom Rosijski garnizoni na pivnochi krayini majzhe ne chinili oporu i bilshist vijskovih zmogla virushiti rozzbroyenimi dodomu a zagoni samooboroni Ohoronnij korpus Finlyandiyi zmogli otrimati zbroyu U senatu z yavilasya okrim nadijnogo tilu svoya zbrojna armiya chiselnist yakoyi bula blizko 70 000 cholovik Yiyi osnovoyu stali zagoni samooboroni ohoronni zagoni voni za svoyeyu suttyu buli opolchennyam ta yihnye vijskove zastosuvannya bulo problematichno cherez nedostatnyu navchenist ta vidsutnist kadrovogo komandnogo skladu Vnaslidok cogo Mannergejm pidstrahuvavsya vvivshi 18 lyutogo 1918 zagalnnu vijskovu povinnist 25 lyutogo 1918 roku z Baltiyi povernulasya osnovna chastina bataljonu finskih yegeriv sho voyuvali tam na boci Nimechchini i bila armiya nareshti otrimala dosit pidgotovlenih komandiriv ta instruktoriv vijskovoyi spravi v kilkosti do 1 300 osib Armiya skladalasya perevazhno iz selyan odnoosibnikiv i navit z chinovnikiv ta inshih civilnih Takozh bili otrimali dopomogu zi Shveciyi ta Nimechchini Na pochatku lyutogo zi Shveciyi pribula grupa iz 84 oficeriv yaki sklali shtab finskoyi armiyi planuvali operaciyi ta organizovuvali zv yazok Z Nimechchini Mannergejm rozrahovuvav otrimati lishe oficeriv zbroyu ta sporyadzhennya ale Nimechchina tayemno zbiralasya pripiniti peremir ya z Radyanskoyu Rosiyeyu ta vklyuchiti Ukrayinu baltijski krayini ta Finlyandiyu do svoyeyi sferi vplivu Peresliduyuchi cyu metu Nimechchina zaproponuvala cim krayinam dopomogu u borotbi z bilshovikami predstavniki Finlyandiyi v Berlini otrimavshi propoziciyu poprositi vidpraviti do krayini nimecke vijskove ugrupovannya prijnyali jogo Mannergejm i senat diznalisya pro ce lishe na pochatku bereznya 1918 Zahoplenij bilimi bronepoyizd chervonih Golovnoyu metoyu senatu u Vaasi bulo vidnoviti zakonnu vladu na pivdni krayini Derzhavnu vladu ta nezalezhnist vid Rosiyi pislya peremogi mali namir zabezpechiti za dopomogoyu silnoyi vlasnoyi chi nimeckoyi armiyi a takozh mozhlivim povernennyam do monarhichnoyi formi pravlinnya Pomirni i socialisti zrozumilo buli proti monarhiyi ta nimeckoyi intervenciyi osoblivo na pochatku vijni U vijskovomu komanduvanni buli taki zh superechki mizh generalom Mannergejmom ta komandirami finskih yegeriv Dobre obiznanij pro poganij stan chervonoyi armiyi ta finskih chervonogvardijciv Mannergejm kritichno ocinyuvav neobhidnist nimeckoyi pidtrimki Finski yegerya zi svogo boku dotrimuvalis pronimeckoyi oriyentaciyi Chervona FinlyandiyaDokladnishe Finska Socialistichna Robitnicha Respublika Povstannyam i chervonogvardijcyami keruvav revolyucijnij uryad Rada narodnih upovnovazhenih Finlyandiyi Cherez misyac lishe Radyanska Rosiya viznala novij uryad 1 bereznya 1918 ukladeno yedinij mizhnarodnij dogovir v yakomu shodo Finlyandiyi vikoristano najmenuvannya Finlyandska Socialistichna Robocha Respublika V inshomu poslanni z Rosiyi vikoristano nazvu finskij socialistichnij uryad U samij Finlyandiyi ci nazvi ne vikoristovuvalisya ni bilimi ni chervonimi Rada narodnih upovnovazhenih zitknulasya iz serjoznimi problemami najgolovnishoyu z yakih buv sabotazh Lishe mala chastina spivrobitnikiv uryadovogo aparatu prodovzhuvala svoyu robotu bilshist ogolosila strajk unaslidok chogo chervoni vtratili kontrol nad finansami ta prodovolstvom Krim togo kerivnikam Radi brakuvalo dosvidu roboti v uryadi Chastina chinovnikiv navit spivpracyuvala z bilimi napriklad u zaliznichnomu vidomstvi buv sekretnij telegraf za dopomogoyu yakogo peredavali informaciyu cherez liniyu frontu Na kontrolovanij chervonimi teritoriyami u tomu chisli v Gelsinki diyali grupi bilogo pidpillya ocholyuvanogo zokrema Elmo Kajloyu Deyaki doslidniki vvazhayut sho praktikovanij chervonimi teror obernuvsya proti nih samih voni pochali vtrachati doviru bilshosti naselennya Porazka u Tampere ta zvistka pro visadku nimciv u Hanko zrujnuvali plani chervonih 6 kvitnya 1918 roku Rada narodnih upovnovazhenih provela ostannye zasidannya v Gelsinki i virishila postupovo vidstupati u Viborg Naspravdi postupovist oznachala po mozhlivosti shvidko pereyihati do Viborgu a zvidti naprikinci kvitnya 1918 na korabli do Petrograda Vijska namagalisya bitisya do kincya ale ce lishe prizvelo do marnih zhertv Rozv yazka u TampereDokladnishe Tampere pislya vijni 1918 Sproba chervonogo nastupu naprikinci lyutogo ne vdalasya ta iniciativa perejshla do bilih 15 bereznya 1918 roku pochinayetsya nastup na pivden u napryamku Tampere najvazhlivishogo centru chervonoyi oboroni Vijskovi diyi pochalisya z pivnichnogo shodu vid mista v Langemyaki i rozvivalisya po liniyi Viipula Kuru Kyuroskoski Suodenniyemi Misto bulo otochene pislya bitvi v Lempyayali 24 bereznya i zahoplennya Siuro 26 bereznya Bij za Tampere stav najbilshim i najzapeklishim pid chas finskoyi gromadyanskoyi vijni a j u vsij istoriyi Skandinaviyi U nomu bralo uchast 16 000 lyudej iz boku bilih i 14 000 iz boku chervonih Oboronospromozhnist ta vminnya chervonogvardijciv pomitno zrosli Komanduvannya bilih napravilo na Tampere najkrashi vijska u tomu chisli novih komandiriv yegeriv U bitvi bilya cvintarya Kalevankangas 28 bereznya u tak zvanij krivavij pristrasnij chetver deyaki chastini bilih vtratili 50 osobovogo skladu Zaginulo 50 yegeriv brigada shvedskih dobrovolciv vtratila bezpovorotno 10 skladu ta pivsotni poranenimi Zaginuv komandir 2 go shvedskogo bataljonu Folke Bennih Berkman Shvediv vid rozgromu vryatuvala ataka 2 go polku finskih yegeriv pid komanduvannyam majora Gabrielya Bonsdorfa Z majzhe 350 shvedskih bagnetiv yaki pochali nastup peredovu liniyu vorozhih ukriplen zmoglo peretnuti priblizno 250 lyudej Virishalnij nastup na centr Tampere rozpochavsya vnochi 3 kvitnya yakij suprovodzhuvavsya potuzhnoyu artilerijskoyu pidtrimkoyu U finskij istoriyi ce bula persha bezzhalna bitva v misti kvartal proti kvartalu Misto vzyato 6 kvitnya U cej zhe chas bili zdobuli vazhlivu peremogu v na Karelskomu pereshijkuNimecka intervenciya ta boyi za pivdennu FinlyandiyuRuh vijsk pid chas vijni 5 bereznya 1918 roku nimeckij flot pribuv do Alandskih ostroviv i nimecki vijska do kincya travnya postupovo buli zamineni shvedskimi vijskami sho visadilisya na ostrovah u lyutomu Ostrovi stali bazoyu dlya nimeckoyi intervenciyi do Finlyandiyi 3 kvitnya 1918 roku v Hanko nimci bezpereshkodno visadili Ostzejskij korpus chiselnistyu 9 5 tisyach osib pid komanduvannyam generala Ryudigera fon der Golca i rushili na Gelsinki 7 kvitnya v Loviyisi visadivsya zagin Otto fon Brandshtejna sho pribuv z Revelya chiselnistyu 2 5 tisyachi nimeckih soldativ she bilshe uskladnili stanovishe chervonih Zagalom u Finlyandiyi stanovilo 14 15 tisyach soldativ nimeckoyi armiyi Pislya vtechi kerivnictva oboronoyu Gelsinki zajnyalisya miscevi chervonogvardijci U misti buli she dvi vijskovi sili u portu stoyali vijskovi korabli rosijskogo radyanskogo flotu a na forteci Sveaborg bula artileriya Ale finski chervoni vid nih ne otrimali zhodnoyi dopomogi korabli pishli z mista na pidstavi dogovoru z nimcyami a artileriyu zalishili bez zamkiv Boyezdatnist nimeckih vijsk bula nezrivnyanno vishe protivnika Nimechchina navit ne zrobila zhodnoyi zayavi shodo pochatku bojovih dij proti chervonoyi Finlyandiyi oskilki vvazhala chervonih nevmilimi i slabkimi buntivnimi zagonami yaki stoyat na shlyahu nimeckih planiv 12 13 kvitnya nimecki vijska legko zavoyuvali Gelsinki ta proveli parad 14 kvitnya peredavshi misto predstavnikam finskogo Senatu 19 kvitnya brigada z Loviyisi zahopila Lahti ta pererizala povidomlennya mizh zahidnim ta shidnim ugrupovannyam chervonih 21 kvitnya vzyato Hyuvinkya 22 kvitnya Rijhim yaki 26 kvitnya Hyamenlinna Vnochi 26 kvitnya chervonij uryad Finlyandiyi big morem z Viborga do Petrograda Gromadyanska vijna u Finlyandiyi bula faktichno zakinchena Nimecki vijska znachno priskorili porazku chervonih i skorotili chas vijni ale ce privelo Finlyandiyu u sferu vplivu kajzerivskoyi Nimechchini Gromadyanska vijna zakinchuyetsya vzyattyam fortu Ino 15 travnya 1918 roku Jogo oboronyayut i latiski strilci Rol Shveciyi22 lyutogo u Stokgolmi delegaciya finskih selyan vidpovidno do staroyi tradiciyi prosila dopomogi u shvedskogo korolya Korol Gustav V vidmovivsya nadati oficijnu vijskovu dopomogu posilayuchis na nejtralnist krayini ale poobicyav dopomogu dobrovolcyam U toj zhe den u Shveciyi rozglyadayetsya pitannya pro zahoplennya Alandskih ostroviv Spochatku znachnu dopomogu bilij storoni nadali 84 shvedski oficeri dobrovolci piznishe na bik uryadovih vijsk virushiv zibranij iz shvedskih soldat dobrovolciv zagin chiselnistyu 400 osib pid komanduvannyam Yalmara Friselya Zagin otrimav nazvu Shvedska brigada Pidgotovka shvedskih volonteriv bula duzhe garnoyu Chiselnist brigadi ocinyuyetsya v 250 560 cholovik sho bilshe vidpovidaye posilenomu bataljonu Usogo v tomu chisli dlya popovnennya vtrat do brigadi bulo napravleno blizko 1100 1000 osib z yakih blizko 600 buli profesijnimi vijskovimi 200 oficeriv i 400 unter oficeriv a reshta 500 gromadyani riznih profesij z takih galuzej yak silske ta lisove gospodarstvo remisnictvo industriya torgivlya sluzhbovci ta predstavniki inshih abo neviznachenih zanyat Zgodom majzhe vsi shvedski oficeri ta unter oficeri vstupili bezposeredno do lav finskoyi armiyi oskilki u finskij armiyi ne bulo kadrovih oficeriv krim generala Mannergejma kilkoh finskih gromadyan oficeriv Rosijskoyi imperatorskoyi armiyi ta tih hto voyuvav u skladi nimeckogo bataljonu finskih yegeriv Shvedski oficeri zajmali klyuchovi poziciyi yak komandiri pidrozdiliv a takozh u shtab kvartiri finskoyi armiyi Finsku artileriyu bulo pobudovano cilkom pid shvedskim komanduvannyam Dodatkovo do dobrovolciv shvedi 15 lyutogo 1918 roku vidpravili flot i vijskovij zagin na Alandski ostrovi Formalnoyu motivaciyeyu dlya cogo stalo prohannya pro dopomogu z boku zhiteliv ostroviv u perevazhnij bilshosti etnichnih shvediv Takim chinom zagalna chiselnist shvedskih vijsk spryamovanih do Finlyandiyi syagnula blizko 2000 osib 5 bereznya do ostroviv pidijshov nimeckij flot pislya chogo shvedski vijska pochali postupovo zalishati ostrovi ostatochno yih zalishivshi do kincya travnya 1918 Zgodom chastina shvedskih dobrovolciv voyuvala na boci Finlyandiyi ta Estoniyi v hodi Pershoyi radyansko finskoyi vijni 15 travnya 1918 14 zhovtnya 1920 ta Estonskoyi vijni za nezalezhnist 29 listopada 1918 2 lyutogo 1920 Nezvazhayuchi na ce u Shveciyi takozh na dobrovilnih zasadah bulo stvoreno Komitet proti bilogo teroru u Finlyandiyi shved Kommitten mot den finska vita terrorn golovnoyu metoyu yakogo bulo formuvannya gromadskoyi dumki u Shveciyi shodo protistoyannya zhorstokim represiyam sho provodilisya u Finlyandiyi a takozh zdijsnennya politichnogo tisku na uryad Shveciyi z metoyu nadannya pritulku zhertvam bilogo teroru u Finlyandiyi Chervonij terorU hodi gromadyanskoyi vijni u Finlyandiyi na teritoriyi pidkontrolnij chervonim zaginulo 1649 osib Z kincya sichnya do kincya lyutogo bulo rozstrilyano blizko 700 osib u berezni 200 Teror posilivsya u kvitni 1918 i na pochatku travnya pered yavnoyu porazkoyu koli bulo vbito blizko 700 osib Motivami politichnogo nasilstva buli znishennya kerivnikiv protivnika i navit osobisti rahunki Bilshist strachenih buli aktivnimi chlenami zagoniv samooboroni vlasnikami sadib i selyanskih gospodarstv politikami policejskimi vchitelyami vishimi chinovnikami kerivnikami ta vlasnikami pidpriyemstv Sered zhertv teroru takozh 90 osib yaki nalezhat do chervonih ta pomirnih socialistiv Hocha cerkva bula osnovnoyu metoyu teroru vsogo za chas vijni bulo vbito desyat pastoriv iz zagalnoyi kilkosti 1200 osib Yih stratili za idejnimi motivami ale takozh tomu sho silske duhovenstvo vidkrito vistupalo za zberezhennya tradicijnogo derzhavnogo ustroyu Pid chas vijni vidbuvalisya chislenni masovi vbivstva taki yak Sujnule u Pori Lojmaa Najzhahlivishi z nih stalisya naprikinci vijni 19 kvitnya 1918 roku v Kurili nakazav stratiti 23 studentiv silskogospodarskogo universitetu mista U Lapperanti rozstrilyali 19 bilih v yazniv Ostannye masove vbivstvo stalosya u Viborzi u miscevij v yaznici u yakij pid kerivnictvom komandira Yalmara Kapiajnena vnochi 27 28 kvitnya 1918 30 osib bulo vbito granatami abo zastreleno Bilij terorRozstril v Lyankipoh yi Teror peremozhciv proti chervonih ta yihnih prihilnikiv perevershiv za masshtabami chervonij teror Golovnoyu metoyu buli komandiri chervonogvardijciv yaki takozh brali uchast v aktah chervonogo teroru ta bojovih diyah Vidnosno silnij nagolos buv na rosijskih soldatah 25 lyutogo Mannergejm viddav nakaz yakij vimagav rozstrilyuvati na misci vsih hto chiniv ozbroyenij opir zakonnim vijskovim silam krayini i hto bez vidoma armiyi nosit zbroyu tobto faktichno vimagav rozstrilyuvati kozhnogo chervonogvardijcya sho potrapiv u polon Usogo vid bilogo teroru v period gromadyanskoyi vijni zaginulo 8380 cholovik nabagato bilshe nizh vid chervonogo Kilkist strat zminyuvalosya zgodom yak i vidpovidne nasilstvo z boku chervonih U pochatkovij stadiyi vijni u lyutomu 1918 roku stratili blizko 350 u berezni blizko 500 u kvitni blizko 1800 u travni 4600 u chervni blizko 300 osib Na pochatku vijni znachnoyu podiyeyu bulo krovoprolittya u Varkausi 21 lyutogo 1918 roku koli stratili 80 90 chervonih prozvane Lotereyeyu Huruslahti U tomu zh Varkausi do seredini bereznya stratili 180 200 lyudej Simvolichnim stalo krovoprolittya v likarni Harmojnen 10 bereznya koli bili stratili majzhe vsih poranenih u polovomu gospitali Chervonogo Hresta ta chastinu personalu Pik teroru pripav na kinec kvitnya pochatok travnya 1918 roku koli dva tizhni pospil shodnya vidbuvalosya po 200 strat i vsogo zaginulo 2500 3000 osib Chastina zhertv zaginula pid chas viborskoyi rizanini 27 kvitnya 1918 roku U tabori vijskovopolonenih u Lahti zagin majora Gansa Kalma u period z 1 po 31 travnya rozstrilyav blizko 200 tih hto nalezhav do chervonih zhinok Usogo pid chas vijni bulo rozstrilyano 300 600 zhinok U bilomu terori dosi zalishayetsya nez yasovanim kogo z chervonogvardijciv ubili pid chas boyu a kogo pislya Zhorstokist ta masshtabi bilogo teroru privernuli shiroku uvagu mizhnarodnoyi gromadskosti Nimeckij rejhstag zayavlyav sho sho vidbuvayetsya u Finlyandiyi ye nevimovnoyu tragediyeyu i najstrashnishoyu z usih gromadyanskih voyen Zarubizhni oglyadachi divuvalisya zvirstvam sho vidbuvalisya narodom sho zarekomenduvali sebe yak odin iz najgumannishih i zakonosluhnyanih u sviti i zadavalisya pitannyam chi mozhna Finlyandiyu de zastosovuvalasya taka zhorstokist vvazhati sered civilizovanih krayin U Shveciyi bulo stvoreno Komitet proti bilogo teroru u Finlyandiyi shved Kommitten mot den finska vita terrorn organizaciya sho stavila za metu mobilizuvati gromadsku dumku dlya protistoyannya represiyam provoditi zbir koshtiv na gumanitarnu dopomogu zhertvam bilogo teroru ta zdijsnyuvati tisk na uryad Shveciyi metoyu nadannya politichnogo pritulku finskim bizhencyam Odnim iz troh kerivnikiv Komitetu buv Sven Linderut Komitet zumiv zibrati 21 851 530 shvedskih kron 14 518 730 z yakih peredano finskim bizhencyam u Shveciyi 6920 napravleni do Finlyandiyi a reshta vitracheno na druk 100 000 listivok ozaglavlenih Pravda Takozh Komitetom bulo provedeno ponad sto mitingiv Najbilsh grandiozni providniki bilogo teroru Vejkko Sippola Johannes From Yalmari Saari buli prityagnuti do vidpovidalnosti za bezsudni rozpravi Froma i Sippola v 1921 zasudzheno na dovichne uv yaznennya prote shvidko amnistovano Masovi represiyi takozh nashkodili reputaciyi K G Mannergejma sho zgodom poznachilosya na rezultatah peregovoriv iz predstavnikami rosijskogo Bilogo ruhu ta pidsumkah prezidentskih viboriv u Finlyandiyi 1919 Na dumku istorikiv I S Ratkovskogo ta V N Barishnikova bilij teror u Finlyandiyi stav odnim iz naochnih argumentiv vikoristanih bilshovikami dlya rozgortannya v Rosiyi chervonogo teroru po vidnoshennyu do svoyih politichnih oponentiv Zokrema u travni 1918 roku CK RKP b uhvaliv rishennya vvesti v praktiku viroki do strati za pevni zlochini pislya vistupu na zasidanni CK predstavnika RRFSR u Finlyadiyi I Smilgi osobisto sposterigav krajni zhorstokosti bilogvardijciv Naslidki vijniV ostannij stadiyi vijni blizko 10 000 chervonogvardijciv ta chleniv yih simej shovalisya v Radyanskij Rosiyi Do zakinchennya vijni 5 travnya 1918 roku u poloni viyavilosya 76 000 chervonih Senat ta kerivnictvo armiyi dovgo sperechalisya pro diyi shodo virishennya problemi Zreshtoyu bulo virisheno rozglyadati kozhen vipadok individualno a do sudu utrimuvati branciv v uv yaznenni Ce rishennya viyavilosya fatalnim dlya bagatoh polonenih brak prodovolstva ta skupchenist lyudej u taborah sprichinili visoku smertnist Z inshogo boku kerivnictvo sho perehovuvalosya v Petrogradi vtratilo u Finlyandiyi prihilnikivTabori vijskovopolonenihVelika chastina taboriv znahodilasya vlitku 1918 u Suomenlinni fortecya Sveaborg 13 300 chol Hyamenlinni 11 500 chol Lahti 10 900 chol Viborzi 10 350 chol Riihim yaki 8500 chol ta Tampere 7700 chol 29 travnya 1918 roku Parlament uhvaliv zakon pro derzhavnu zradu prote sudovi procesi ne vidpovidali principu neuperedzhenosti stavshi chastinoyu programi represij peremozhciv Do togo zh uhvalenij 20 chervnya zakon peredbachav sudove zasidannya sho zajnyalo majzhe vsi sudi krayini Procesi buli dovgimi ta vazhkimi i zmogli rozpochatisya lishe 18 chervnya Ce prizvelo do zagibeli bezlichi uv yaznenih U travni v taborah pomerlo 600 700 osib u chervni vzhe 2900 u lipni 4800 5250 U serpni cifri zmenshilisya 2200 zhertv u veresni blizko 1000 Prichinoyu znizhennya smertnosti stalo te sho vlada zvernula uvagu na te sho vidbuvayetsya i zvilnili tak zvanih bezpechnih v yazniv za umovnim virokom Vsogo za lito 1918 roku v taborah pomerlo vid golodu ta hvorob 11 000 13 500 osib z nih 5000 abo majzhe 40 buli 15 24 richnimi Primitno te sho bagato golodnih uv yaznenih blizko 60 700 osib zaginuli vzhe pislya zvilnennya zhadibno pochavshi yisti Najvisha smertnist bula u tabori Tammisaari majzhe 34 V inshih taborah pomiralo 5 15 vid chisla tih sho utrimuvalisya Z hvorob osoblivo bagato zhertv zabrala ispanka vispa dizenteriya ta inshi infekcijni hvorobi sho poslablyuyut v yazniv Tabori utrimannya chervonogvardijciv ta yih umovi privernuli mizhnarodnu uvagu sudovi procesi nad vijskovopolonenimi rozglyadali u shvedskij ta anglijskij presi DzherelaFinlyandska Narodna Respublika yak bilshovicka avantyura Senat Finlyandiyi Zvernennya Do narodu Finlyandiyi Deklaraciya nezalezhnosti Gelsinki 4 grudnya 1917 Postanovlenie Sovѣta narodnyh Komissarov Petrograd 18 grudnya 1917 g No 101 Pro viznannya nezalezhnosti finlyandskoyi Respubliki Vserossijskij Centralnyj Ispolnitelnyj Komitet sovѣtov rabochih i soldatskih deputatov Petrograd 23 dekabrya 1917 g No 321 Vypiska iz protokola zasѣdaniya centralnago ispolnitelnago komiteta ot 22 go Dekabrya 1917 goda O priznanii gosudarstvennoj nezavisimosti Finlyandskoj Respubliki Seppo Zetterberg Allan Tiitta Seppo Aalto et al Zagolovok 576 p ISBN 951 8933 60 X fin Lappalainen Jussi T Zagolovok ISBN 951 859 071 0 Manninen Ohto Zagolovok fin Meinander Henrik Zagolovok ISBN 951 50 1055 1 Lars Westerlund toim Zagolovok ISBN 952 5354 52 0 Jussila Osmo Zagolovok ISBN 978 951 0 33103 3 Keranen Jorma Zagolovok ISBN 951 20 3800 5 Jukka I Mattila amp Jarkko Kemppi Zagolovok ISBN 978 952 5485 03 5 Dogovor mezhdu Rossijskoj i Finlyandskoj socialisticheskimi respublikami fin Tampereen yliopiston historiatieteen laitokѕa Zagolovok fin Upton Anthony F Zagolovok 1980 1981 Osa I 1980 ISBN 951 26 1828 1 Osa II 1981 ISBN 951 26 2022 7 Ylikangas Heikki Zagolovok verkossa Ylikangas Heikki Zagolovok ISBN 978 951 0 32864 4 PosilannyaE G f Val Vojna Belyh i Krasnyh v Finlyandii v 1918 godu 12 bereznya 2018 u Wayback Machine D V Kovalov Ozernij Kraj u 1918 mu finlyandskij mech pid nimeckim shitom D V Kovalov Finlyandskij ruh yegeriv mizh kajzerom ta carem Bij za Tampere finski Kruti navpaki 15 chervnya 2018 u Wayback Machine Gromadyanska vijna u Finlyandiyi yak Mannergejm potopiv u krovi zakolot chervonih i rosiyan