Державні інквізитори (італ. Inquisitori di Stato) — спочатку тимчасові посади, а з 1539 року постійнодіючий державний орган (магістрат) Венеційської республіки, який відповідав за викриття та розслідування злочинів проти держави, таких як державна зрада, шпигунство, розголошення державної таємниці, саботаж, підробки чи змови. Державна інквізиція в республіці була відокремлена від церковної інквізиції, що мала виключно релігійну юрисдикцію.
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOWpMMk13TDBKdmRXTm9aVjlrWlY5a0pVTXpKVUU1Ym05dVkybGhkR2x2Ymw4dFgxQmhiR0ZwYzE5a1pYTmZSRzluWlhNdWFuQm5Mekl5TUhCNExVSnZkV05vWlY5a1pWOWtKVU16SlVFNWJtOXVZMmxoZEdsdmJsOHRYMUJoYkdGcGMxOWtaWE5mUkc5blpYTXVhbkJuLmpwZw==.jpg)
Термін інквізітор (італ. inquisitore від лат. inquīsītōrem) в різні часи використовувався для позначення слідчих та суддів у дуже різних регіонах. Переважно він відносився до кримінального провадження, що ґрунтується на доказах і ініціюється державою, на відміну від цивільного провадження, яке потребує позову від потерпілої сторони і до сучасності ґрунтується переважно на заявах учасників.
Історія
В IX столітті в Венеційській республіці разом із дожем почали обирати двох суддів, які мали здійснювати верховне правосуддя. Ймовірно, це було засновано на франкській моделі кінця IX століття. Відносно незалежне відправлення правосуддя у Венеційській республіці було запроваджено між 1207 і 1222 роками із заснуванням Ради сорока (Кварантіії). Цей комітет Великої ради, що складався з 40 осіб вперше згадується в документі від 22 грудня 1223 року. Крім того, з XII століття існували суди для Догадо, судді яких щорічно обиралися Великою радою з її власного складу. У XIV столітті Кварантія була розділена на Цивільну кварантію (Quarantia Civil), розгляд якого був публічним, і Кримінальну кварантію (Quarantia Criminal) для неполітичних кримінальних справ.
Відправлення правосуддя у Венеції (зокрема провадження церковних і державних інквізиційних судових процесів) загалом було достатньо м'яким та напрочуд сучасним порівняно з правосуддям, що практикувалось в інших країнах тогочасної Європи. В принципі, в Венеційській республіці існувала рівність усіх перед законом, примат документальних доказів перед показанями свідків, право обвинуваченого захищати себе, включаючи надання знедоленим адвокатів за державний рахунок, існували апеляційні органи, а з 1584 р. — свого роду правила поблажливості для провадження державної інквізиції. Фальшиві обвинувачення суворо каралися. 27 березня 1610 року Рада десяти засудила донощика до довічного ув'язнення за те, що він неправдиво звинуватив єврея у «незвичайній поведінці» з його дружиною та донькою.
Після придушення повстання Баямонте Тьєполо, 10 липня 1310 року вперше було призначено комітет із десяти чоловік, який пізніше став так званою Радою десяти і мав значно більше членів. 3 січня 1313 року Рада десяти призначила власних спеціальних слідчих або інквізиторів Ради десяти (Inquisitori del Consiglio de Dieci) для вчинення заходів проти ворогів держави. Їх повноваження спочатку було дуже обмеженим. У 1335 році вони стали постійним інститутом. До 1539 року інквізитори, які спочатку призначалися лише в індивідуальному порядку, стали магістратурою трьох державних інквізиторів, які складалися з двох членів Ради десяти та одного представника Малої ради дожа. Згідно постанови Ради десяти від 20 вересня 1539 року, 25 жовтня 1539 року інквізитори вперше були обрані терміном на один рік. Вони могли бути переобрані на цій посаді без перерви. Оскільки вважалося, що робота Державної інквізиції ніколи не буде припинена, 23 березня 1601 року на додаток до трьох інквізиторів було обрано заміну (Inquisitore di rispetto). Сфера контролю та рівень повноважень державних інквизиторів дедалі більше розширювалися, хоча вони завжди залишалися виконавчим органом Ради десяти і були залежні від її вказівок.
Як слідчий орган, спочатку інквізитори лише готували проект рішення для затвердження Радою десяти. Але в 1432 році їм було надано право самостійно застосовувати покарання, а саме вигнання або тюремне ув'язнення. З 1587 року інквізитори отримали право застосовувати замість вигнання тілесні покарання, а з 1605 року — також і смертну кару. 15 березня 1591 року для утримання і допитів в'язнів, державним інквізиторам були надані для використання так звані свинцеві карцери (Carceri sotto i piombi) на горищі Палацу дожів.
У 1539 році цей магістрат був перейменований на Інквізитори проти розголошувачів таємниць (вен. Inquisitori contra i propalatori de secreti), 2 вересня 1592 року на державні інквізитори (вен. Inquisitori di stato), нарешті в 1669 році на Верховний трибунал (вен. Tribunale supremo). Юрисдикція інквізиторів поширювалася на виявлення та покарання всіх зрадників, а не лише серед венеційської знаті, а також на інші сфери, такі як мораль і розкіш, а також нагляд за монастирями. Проте нагляд за своїми колегами з аристократичного класу завжди залишалося головним завданням венеційської державної інквізиції, оскільки в кінцевому підсумку всі венеційські дворяни, на відміну від простих людей, мали більше розуміння державних справ і досить велику свободу дій на посадах, які вони обіймали. «Держава знала, що завдяки пильності та рішучості державних інквізиторів вона часто уникала небезпек, від яких її б не змогли убезпечити військова сила, і кожен громадянин розглядав це як захист від гніту панівної знаті і бажав його збереження».
Склад та повноваження
Спочатку посади інквізиторів у складі Ради десяти були екстраординарними та тимчасовими, але з 1539 року вони перетворилися на постійну магістратуру, що стала важливим інструментом підтримки режиму Венеційської республіки. Оскільки всі державні питання у Венеції вирішувалися на закритих нарадах наділених владою осіб, то розголошення отриманої там інформації теоретично вже могло бути злочином.
Інквізиторів було троє:
- 1 червоний інквізитор, який призначався з-поміж шести радників Малої ради дожа.
- 2 чорні інквізитори, що обиралися з числа Ради десяти.
Одностайне голосування всіх трьох означало остаточний вирок, який набував чинності після оголошення перед Великою радою. У разі розбіжності голосів, питання остаточно вирішувалося Радою десяти.
Інквізитори могли заарештувати і засудити до публічної або таємної страти будь-якого громадянина республіки, навіть члена Ради десяти, якщо його діяльність, на їхню думку, становила загрозу для держави. При цьому вони не були пов'язані юридичними формальностями під час провадження слідства та винесення вироку.
Людей, засуджених на таємне покарання, за традицією, топили ночами у водах лагуни, найчастіше в Каналі Сирот (Canal Orfano). Крім використання розгалуженої мережі інформаторів, венеційська таємна поліція активно заохочувала діяльність донощиків, для полегшення праці яких по всьому місту були встановлені спеціальні ящики, звані як «левові пащі».
З 1583 року інквізитори покладалися на своїх численних платних інформаторів (spirri, конфіденційний), а з 1584 року на тортури та так звані «левові пащі», які були поштовими відділеннями для анонімних скарг, які були створені ще в 1387 році. Невдовзі було визнано, що останнє є проблематичним, і було запроваджено кворум: для того, щоб взагалі порушити справу, була потрібна більшість у 4/5 Ради десяти як органу, вищого за державних інквізиторів і вироки мали бути голосованими п'ять разів. Усі доноси, які не підтверджувало хоча б двоє свідків, спалювали.
Для збору анонімних повідомлень у Венеції існували спеціальні камяні поштові скриньки, які отримали назву «левова паща». Такі скриньки існували не лише в Раді десяти, а й в інших венеційських інстанціях, щоб збирали анонімні повідомлення про порушення вказівок та розпоряджеь цих органів, а також про недоліки в роботі самих цих органах та пропозиції щодо покращення їх роботи. Оскільки різні поштові скриньки мали різне «призначення» для зручності користувачів на них наносились пояснення у вигляді відповідних написів та символів. Майже всі кам'яні поштові левові пащі з відповідними символами та табличками з написами були знищені іконоборцями в 1797 році. Той факт, що левова паща Ради десяти в Палаці дожів, включаючи табличку з написом, була збережена, також є частиною навмисної політики французів, які знищили Республіку Святого Марка в 1797 році.
Венеційська державна інквізиція насамперед опікувалася венеційською аристократією, тобто своїми колегами, і стежила за контактами аристократів з іноземцями, за їх перебуванням за кордоном, а також їх шлюбами. "Невблаганність і надзвичайна суворість інквізиторів змушувала тремтіти будь-клго, хто отримував виклик на допит. Дійсно, часто велика і нестерпна частина покарання полягала лише в тому, щоб неодноразово стояти біля «Буссоли» у передпокої, щоб дізнатись про своє майбутнє. Однак за допомогою таких засобів «люди-пальці» досягли своєї мети — забезпечити, щоб внутрішній мир не порушувався політичною агітацією чи релігійними розбратами. Якщо взяти до уваги, яку незахищеність спричинило вироджене лицарство та яке нещастя пізніше спричинила релігійна боротьба в інших країнах… Маєр сказав про це в 1795 році: «Якою б деспотичною та жахливою не була влада цього трибуналу, вона необхідні для збереження конституційного ладу держави… Якщо громадянин чи ремісник скаржиться на явне гноблення, несправедливе, насильницьке поводження чи позбавлення його власності, він отримає швидку сатисфакцію, навіть якщо це стосується одного з найвидатніших і шановних дворяни, навіть самого інквізитора…». «Історичний факт щодо державних інквізиторів та Ради десяти полягає в тому, що протягом останнього (XVIII) століття існування Республіки лише чотирнадцять державних злочинців були засуджені до смертної кари».
За словами останнього державного інквізитора, Джузеппе Граденіго, загалом перед Трибуналом державної інквізиції відбулося 1273 судові процеси з 1553 по 1775 рік, тобто 6-7 на рік.
Рецепція в літературі та історіографії
Венеційську державну інквізицію, що часто діяла таємно, не тільки боялися, але й сприймали як кровожерний терористичний режим.
Французька пропаганда скористалася цим, і пізніше венеційська інквізиція зображувалась нею як втілення державного свавілля та зловживань. Цього уявлення, час від часу дотримувалися навіть серьйозні історики: «Підживлюючись полемікою Просвітництва перед падінням Венеційської республіки, а потім французькою пропагандою, ця легенда широко поширилася завдяки уяві романістів і поетів від Джеймса Фенімора Купера та (1860—1918) до (1782—1861), лорда Байрона, навіть до Алессандро Манцоні. Не залишилися осторонь навіть композитори, від Понк'єллі до Доніцетті та Джузеппе Верді. Романтична схильність до жахливих історій також, здається, захопила деяких істориків».
Існують повідомлення сучасників про свавілля Ради десяти та її органу державних інквізиторів, але «суперечливо, чи Рада десяти насправді ігнорувала законодавство у свавільному та неконституційному деспотизмі, чи це було їй приписано пізніше завдяки її поганої репутації. Навпаки, своїма відомими сучасникими венеційський магістрат державних інквізиторів відзначався за свій непідкупний нагляд за конституцією Республіки та поведінкою дворян» .
Венеційський письменник і авантюрист Джакомо Казанова (1725—1798) оповів у своїй автобіографічній праці «Історія моєї втечі» (італ. Histoire de ma fuite des prisons de la République de Venise qu'on appelle les Plombs) у формі пригодницького роману про свою втечу з так званих Свинцевих камер в Палаці Дожів. Книга була видана в 1788 році.
Див. також
Джерела
- Léo H. Histoire d'Italie pendant le Moyen Âge. Tome 2. P., 1838. pp. 501–502 [1]
- Karl Benrath: Geschichte der Reformation in Venedig, Halle 1886
- Bartolomeo Cecchetti: La Repubblica di Venezia e la Corte di Roma nei rapporti della Religione, Venedig 1874
- Kurt Heller: Venedig: Recht, Kultur und Leben in der Republik 697—1797, Wien/Köln/Weimar 1999
- Karl Hopf: Venedig, der Rath der Zehn und die Staatsinquisition. In: Friedrich von Raumer (Hrsg.): Historisches Taschenbuch, 6. Jg./4. Folge Leipzig 1865
- Lars Cassio Karbe: Venedig oder die Macht der Phantasie. Die Serenissima — ein Modell für Europa, München 1995
- Heinrich Kretschmayr: Geschichte von Venedig in 3 Bänden, Gotha 1905, 1920, 1934, Darmstadt 1964, 2. Neudruck der Ausgabe Gotha 1920 Aalen 1986, Reprint des 1. und 2. Bandes o.O o. J. (2010)
- Stefan Oswald: Die Inquisition, die Lebenden und die Toten. Venedigs deutsche Protestanten, Sigmaringen 1989
- G. Mohnike: Versuch zu Anfang des siebzehnten Jahrhunderts, die Reformation in Venedig einzuführen etc., Königsberg 1832
- Brian Pullan: The jews of Europe and the inquisition of Venice 1550—1670, Oxford 1983
- Leopold von Ranke: Ueber die Verschwörung gegen Venedig, im Jahre 1618, Berlin 1831, 2. Auflage 1837
- Jörg Reimann: Venedig und Venetien 1450 bis 1650. Politik, Wirtschaft, Bevölkerung und Kultur: Mit zwei Füßen im Meer, den dritten auf dem platten Land, den vierten im Gebirge, Hamburg 2006
- Gabriel Rein: Paolo Sarpi und die Protestanten. Ein Beitrag zur Geschichte der Reformationsbewegung in Venedig im Anfang des siebzehnten Jahrhunderts. Helsingfors 1904, Reprint o.O.o.J (2010)
- Samuele Romanin: Storia documentata di Venezia, Venedig 1853–61
- César Vichard de Saint-Réal: Die Verschwörung der Spanier gegen Venedig 1618, hgg. und übersetzt von Peter Weiß, Wien/Leipzig 1990
- James E. Shaw: The Justice of Venice: Authorities and Liberties in the Urban Economy, 1550—1700, Oxford University Press 2006
- Johann Philipp Siebenkees: Versuch einer Geschichte der Venetianischen Staatsinquisition, Nürnberg 1791. Reprint o. O., o. J. [2010]
Веб-посилання
- Огляд фондів Inquisitori di Stato у Державному архіві Венеції
Примітки
- Gerhard Rösch: Der venezianische Adel bis zur Schließung des Großen Rates. Sigmaringen 1989, S. 91–98.
- Johann Philipp Siebenkees: Versuch einer Geschichte der Venetianischen Staatsinquisition. Nürnberg 1791. Reprint o.O.O.J (2009), S. 2.
- Rainer Graf: Die Feste der Republik Venedig. Klagenfurt 1866, Reprint o. O. o. J. (2010) S. 27 f.
- Rainer Graf: Die Feste der Republik Venedig. Klagenfurt 1866, Reprint o. O. o. J. (2010), S. 29
- Helmut Dumler: Venedig und die Dogen. Düsseldorf/Zürich 2001 S. 30
- Alvise Zorzi: Venedig. Die Geschichte der Löwenrepublik. Deutsch von Sylvia Höfer. Düsseldorf 1985, S. 174 f.
- Oliver Thomas Domzalski: Politische Karrieren und Machtverteilung im venezianischen Adel (1646—1797). Sigmaringen 1996, S. 64.
- Jacques Casanova de Seingalt: Histoire de ma fuite des prisons de la République de Venise qu'on appelle les Plombs. Ecrite a Dux en Boheme l'année 1787. Schönfeld, Leipzig 1788.
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Derzhavni inkvizitori ital Inquisitori di Stato spochatku timchasovi posadi a z 1539 roku postijnodiyuchij derzhavnij organ magistrat Venecijskoyi respubliki yakij vidpovidav za vikrittya ta rozsliduvannya zlochiniv proti derzhavi takih yak derzhavna zrada shpigunstvo rozgoloshennya derzhavnoyi tayemnici sabotazh pidrobki chi zmovi Derzhavna inkviziciya v respublici bula vidokremlena vid cerkovnoyi inkviziciyi sho mala viklyuchno religijnu yurisdikciyu Anonimna poshtova skrinka Levova pasha Bocca di leone u venecijskomu Palaci dozhiv Termin inkvizitor ital inquisitore vid lat inquisitōrem v rizni chasi vikoristovuvavsya dlya poznachennya slidchih ta suddiv u duzhe riznih regionah Perevazhno vin vidnosivsya do kriminalnogo provadzhennya sho gruntuyetsya na dokazah i iniciyuyetsya derzhavoyu na vidminu vid civilnogo provadzhennya yake potrebuye pozovu vid poterpiloyi storoni i do suchasnosti gruntuyetsya perevazhno na zayavah uchasnikiv IstoriyaV IX stolitti v Venecijskij respublici razom iz dozhem pochali obirati dvoh suddiv yaki mali zdijsnyuvati verhovne pravosuddya Jmovirno ce bulo zasnovano na frankskij modeli kincya IX stolittya Vidnosno nezalezhne vidpravlennya pravosuddya u Venecijskij respublici bulo zaprovadzheno mizh 1207 i 1222 rokami iz zasnuvannyam Radi soroka Kvarantiiyi Cej komitet Velikoyi radi sho skladavsya z 40 osib vpershe zgaduyetsya v dokumenti vid 22 grudnya 1223 roku Krim togo z XII stolittya isnuvali sudi dlya Dogado suddi yakih shorichno obiralisya Velikoyu radoyu z yiyi vlasnogo skladu U XIV stolitti Kvarantiya bula rozdilena na Civilnu kvarantiyu Quarantia Civil rozglyad yakogo buv publichnim i Kriminalnu kvarantiyu Quarantia Criminal dlya nepolitichnih kriminalnih sprav Vidpravlennya pravosuddya u Veneciyi zokrema provadzhennya cerkovnih i derzhavnih inkvizicijnih sudovih procesiv zagalom bulo dostatno m yakim ta naprochud suchasnim porivnyano z pravosuddyam sho praktikuvalos v inshih krayinah togochasnoyi Yevropi V principi v Venecijskij respublici isnuvala rivnist usih pered zakonom primat dokumentalnih dokaziv pered pokazanyami svidkiv pravo obvinuvachenogo zahishati sebe vklyuchayuchi nadannya znedolenim advokativ za derzhavnij rahunok isnuvali apelyacijni organi a z 1584 r svogo rodu pravila poblazhlivosti dlya provadzhennya derzhavnoyi inkviziciyi Falshivi obvinuvachennya suvoro karalisya 27 bereznya 1610 roku Rada desyati zasudila donoshika do dovichnogo uv yaznennya za te sho vin nepravdivo zvinuvativ yevreya u nezvichajnij povedinci z jogo druzhinoyu ta donkoyu Pislya pridushennya povstannya Bayamonte Tyepolo 10 lipnya 1310 roku vpershe bulo priznacheno komitet iz desyati cholovik yakij piznishe stav tak zvanoyu Radoyu desyati i mav znachno bilshe chleniv 3 sichnya 1313 roku Rada desyati priznachila vlasnih specialnih slidchih abo inkvizitoriv Radi desyati Inquisitori del Consiglio de Dieci dlya vchinennya zahodiv proti vorogiv derzhavi Yih povnovazhennya spochatku bulo duzhe obmezhenim U 1335 roci voni stali postijnim institutom Do 1539 roku inkvizitori yaki spochatku priznachalisya lishe v individualnomu poryadku stali magistraturoyu troh derzhavnih inkvizitoriv yaki skladalisya z dvoh chleniv Radi desyati ta odnogo predstavnika Maloyi radi dozha Zgidno postanovi Radi desyati vid 20 veresnya 1539 roku 25 zhovtnya 1539 roku inkvizitori vpershe buli obrani terminom na odin rik Voni mogli buti pereobrani na cij posadi bez perervi Oskilki vvazhalosya sho robota Derzhavnoyi inkviziciyi nikoli ne bude pripinena 23 bereznya 1601 roku na dodatok do troh inkvizitoriv bulo obrano zaminu Inquisitore di rispetto Sfera kontrolyu ta riven povnovazhen derzhavnih inkvizitoriv dedali bilshe rozshiryuvalisya hocha voni zavzhdi zalishalisya vikonavchim organom Radi desyati i buli zalezhni vid yiyi vkazivok Yak slidchij organ spochatku inkvizitori lishe gotuvali proekt rishennya dlya zatverdzhennya Radoyu desyati Ale v 1432 roci yim bulo nadano pravo samostijno zastosovuvati pokarannya a same vignannya abo tyuremne uv yaznennya Z 1587 roku inkvizitori otrimali pravo zastosovuvati zamist vignannya tilesni pokarannya a z 1605 roku takozh i smertnu karu 15 bereznya 1591 roku dlya utrimannya i dopitiv v yazniv derzhavnim inkvizitoram buli nadani dlya vikoristannya tak zvani svincevi karceri Carceri sotto i piombi na gorishi Palacu dozhiv U 1539 roci cej magistrat buv perejmenovanij na Inkvizitori proti rozgoloshuvachiv tayemnic ven Inquisitori contra i propalatori de secreti 2 veresnya 1592 roku na derzhavni inkvizitori ven Inquisitori di stato nareshti v 1669 roci na Verhovnij tribunal ven Tribunale supremo Yurisdikciya inkvizitoriv poshiryuvalasya na viyavlennya ta pokarannya vsih zradnikiv a ne lishe sered venecijskoyi znati a takozh na inshi sferi taki yak moral i rozkish a takozh naglyad za monastiryami Prote naglyad za svoyimi kolegami z aristokratichnogo klasu zavzhdi zalishalosya golovnim zavdannyam venecijskoyi derzhavnoyi inkviziciyi oskilki v kincevomu pidsumku vsi venecijski dvoryani na vidminu vid prostih lyudej mali bilshe rozuminnya derzhavnih sprav i dosit veliku svobodu dij na posadah yaki voni obijmali Derzhava znala sho zavdyaki pilnosti ta rishuchosti derzhavnih inkvizitoriv vona chasto unikala nebezpek vid yakih yiyi b ne zmogli ubezpechiti vijskova sila i kozhen gromadyanin rozglyadav ce yak zahist vid gnitu panivnoyi znati i bazhav jogo zberezhennya Sklad ta povnovazhennyaSpochatku posadi inkvizitoriv u skladi Radi desyati buli ekstraordinarnimi ta timchasovimi ale z 1539 roku voni peretvorilisya na postijnu magistraturu sho stala vazhlivim instrumentom pidtrimki rezhimu Venecijskoyi respubliki Oskilki vsi derzhavni pitannya u Veneciyi virishuvalisya na zakritih naradah nadilenih vladoyu osib to rozgoloshennya otrimanoyi tam informaciyi teoretichno vzhe moglo buti zlochinom Inkvizitoriv bulo troye 1 chervonij inkvizitor yakij priznachavsya z pomizh shesti radnikiv Maloyi radi dozha 2 chorni inkvizitori sho obiralisya z chisla Radi desyati Odnostajne golosuvannya vsih troh oznachalo ostatochnij virok yakij nabuvav chinnosti pislya ogoloshennya pered Velikoyu radoyu U razi rozbizhnosti golosiv pitannya ostatochno virishuvalosya Radoyu desyati Inkvizitori mogli zaareshtuvati i zasuditi do publichnoyi abo tayemnoyi strati bud yakogo gromadyanina respubliki navit chlena Radi desyati yaksho jogo diyalnist na yihnyu dumku stanovila zagrozu dlya derzhavi Pri comu voni ne buli pov yazani yuridichnimi formalnostyami pid chas provadzhennya slidstva ta vinesennya viroku Lyudej zasudzhenih na tayemne pokarannya za tradiciyeyu topili nochami u vodah laguni najchastishe v Kanali Sirot Canal Orfano Krim vikoristannya rozgaluzhenoyi merezhi informatoriv venecijska tayemna policiya aktivno zaohochuvala diyalnist donoshikiv dlya polegshennya praci yakih po vsomu mistu buli vstanovleni specialni yashiki zvani yak levovi pashi Z 1583 roku inkvizitori pokladalisya na svoyih chislennih platnih informatoriv spirri konfidencijnij a z 1584 roku na torturi ta tak zvani levovi pashi yaki buli poshtovimi viddilennyami dlya anonimnih skarg yaki buli stvoreni she v 1387 roci Nevdovzi bulo viznano sho ostannye ye problematichnim i bulo zaprovadzheno kvorum dlya togo shob vzagali porushiti spravu bula potribna bilshist u 4 5 Radi desyati yak organu vishogo za derzhavnih inkvizitoriv i viroki mali buti golosovanimi p yat raziv Usi donosi yaki ne pidtverdzhuvalo hocha b dvoye svidkiv spalyuvali Dlya zboru anonimnih povidomlen u Veneciyi isnuvali specialni kamyani poshtovi skrinki yaki otrimali nazvu levova pasha Taki skrinki isnuvali ne lishe v Radi desyati a j v inshih venecijskih instanciyah shob zbirali anonimni povidomlennya pro porushennya vkazivok ta rozporyadzhe cih organiv a takozh pro nedoliki v roboti samih cih organah ta propoziciyi shodo pokrashennya yih roboti Oskilki rizni poshtovi skrinki mali rizne priznachennya dlya zruchnosti koristuvachiv na nih nanosilis poyasnennya u viglyadi vidpovidnih napisiv ta simvoliv Majzhe vsi kam yani poshtovi levovi pashi z vidpovidnimi simvolami ta tablichkami z napisami buli znisheni ikonoborcyami v 1797 roci Toj fakt sho levova pasha Radi desyati v Palaci dozhiv vklyuchayuchi tablichku z napisom bula zberezhena takozh ye chastinoyu navmisnoyi politiki francuziv yaki znishili Respubliku Svyatogo Marka v 1797 roci Venecijska derzhavna inkviziciya nasampered opikuvalasya venecijskoyu aristokratiyeyu tobto svoyimi kolegami i stezhila za kontaktami aristokrativ z inozemcyami za yih perebuvannyam za kordonom a takozh yih shlyubami Nevblagannist i nadzvichajna suvorist inkvizitoriv zmushuvala tremtiti bud klgo hto otrimuvav viklik na dopit Dijsno chasto velika i nesterpna chastina pokarannya polyagala lishe v tomu shob neodnorazovo stoyati bilya Bussoli u peredpokoyi shob diznatis pro svoye majbutnye Odnak za dopomogoyu takih zasobiv lyudi palci dosyagli svoyeyi meti zabezpechiti shob vnutrishnij mir ne porushuvavsya politichnoyu agitaciyeyu chi religijnimi rozbratami Yaksho vzyati do uvagi yaku nezahishenist sprichinilo virodzhene licarstvo ta yake neshastya piznishe sprichinila religijna borotba v inshih krayinah Mayer skazav pro ce v 1795 roci Yakoyu b despotichnoyu ta zhahlivoyu ne bula vlada cogo tribunalu vona neobhidni dlya zberezhennya konstitucijnogo ladu derzhavi Yaksho gromadyanin chi remisnik skarzhitsya na yavne gnoblennya nespravedlive nasilnicke povodzhennya chi pozbavlennya jogo vlasnosti vin otrimaye shvidku satisfakciyu navit yaksho ce stosuyetsya odnogo z najvidatnishih i shanovnih dvoryani navit samogo inkvizitora Istorichnij fakt shodo derzhavnih inkvizitoriv ta Radi desyati polyagaye v tomu sho protyagom ostannogo XVIII stolittya isnuvannya Respubliki lishe chotirnadcyat derzhavnih zlochinciv buli zasudzheni do smertnoyi kari Za slovami ostannogo derzhavnogo inkvizitora Dzhuzeppe Gradenigo zagalom pered Tribunalom derzhavnoyi inkviziciyi vidbulosya 1273 sudovi procesi z 1553 po 1775 rik tobto 6 7 na rik Recepciya v literaturi ta istoriografiyiVenecijsku derzhavnu inkviziciyu sho chasto diyala tayemno ne tilki boyalisya ale j sprijmali yak krovozhernij teroristichnij rezhim Francuzka propaganda skoristalasya cim i piznishe venecijska inkviziciya zobrazhuvalas neyu yak vtilennya derzhavnogo svavillya ta zlovzhivan Cogo uyavlennya chas vid chasu dotrimuvalisya navit serjozni istoriki Pidzhivlyuyuchis polemikoyu Prosvitnictva pered padinnyam Venecijskoyi respubliki a potim francuzkoyu propagandoyu cya legenda shiroko poshirilasya zavdyaki uyavi romanistiv i poetiv vid Dzhejmsa Fenimora Kupera ta 1860 1918 do 1782 1861 lorda Bajrona navit do Alessandro Manconi Ne zalishilisya ostoron navit kompozitori vid Ponk yelli do Donicetti ta Dzhuzeppe Verdi Romantichna shilnist do zhahlivih istorij takozh zdayetsya zahopila deyakih istorikiv Isnuyut povidomlennya suchasnikiv pro svavillya Radi desyati ta yiyi organu derzhavnih inkvizitoriv ale superechlivo chi Rada desyati naspravdi ignoruvala zakonodavstvo u svavilnomu ta nekonstitucijnomu despotizmi chi ce bulo yij pripisano piznishe zavdyaki yiyi poganoyi reputaciyi Navpaki svoyima vidomimi suchasnikimi venecijskij magistrat derzhavnih inkvizitoriv vidznachavsya za svij nepidkupnij naglyad za konstituciyeyu Respubliki ta povedinkoyu dvoryan Venecijskij pismennik i avantyurist Dzhakomo Kazanova 1725 1798 opoviv u svoyij avtobiografichnij praci Istoriya moyeyi vtechi ital Histoire de ma fuite des prisons de la Republique de Venise qu on appelle les Plombs u formi prigodnickogo romanu pro svoyu vtechu z tak zvanih Svincevih kamer v Palaci Dozhiv Kniga bula vidana v 1788 roci Div takozhRada desyatiDzherelaLeo H Histoire d Italie pendant le Moyen Age Tome 2 P 1838 pp 501 502 1 Karl Benrath Geschichte der Reformation in Venedig Halle 1886 Bartolomeo Cecchetti La Repubblica di Venezia e la Corte di Roma nei rapporti della Religione Venedig 1874 Kurt Heller Venedig Recht Kultur und Leben in der Republik 697 1797 Wien Koln Weimar 1999 Karl Hopf Venedig der Rath der Zehn und die Staatsinquisition In Friedrich von Raumer Hrsg Historisches Taschenbuch 6 Jg 4 Folge Leipzig 1865 Lars Cassio Karbe Venedig oder die Macht der Phantasie Die Serenissima ein Modell fur Europa Munchen 1995 Heinrich Kretschmayr Geschichte von Venedig in 3 Banden Gotha 1905 1920 1934 Darmstadt 1964 2 Neudruck der Ausgabe Gotha 1920 Aalen 1986 Reprint des 1 und 2 Bandes o O o J 2010 Stefan Oswald Die Inquisition die Lebenden und die Toten Venedigs deutsche Protestanten Sigmaringen 1989 G Mohnike Versuch zu Anfang des siebzehnten Jahrhunderts die Reformation in Venedig einzufuhren etc Konigsberg 1832 Brian Pullan The jews of Europe and the inquisition of Venice 1550 1670 Oxford 1983 Leopold von Ranke Ueber die Verschworung gegen Venedig im Jahre 1618 Berlin 1831 2 Auflage 1837 Jorg Reimann Venedig und Venetien 1450 bis 1650 Politik Wirtschaft Bevolkerung und Kultur Mit zwei Fussen im Meer den dritten auf dem platten Land den vierten im Gebirge Hamburg 2006 Gabriel Rein Paolo Sarpi und die Protestanten Ein Beitrag zur Geschichte der Reformationsbewegung in Venedig im Anfang des siebzehnten Jahrhunderts Helsingfors 1904 Reprint o O o J 2010 Samuele Romanin Storia documentata di Venezia Venedig 1853 61 Cesar Vichard de Saint Real Die Verschworung der Spanier gegen Venedig 1618 hgg und ubersetzt von Peter Weiss Wien Leipzig 1990 James E Shaw The Justice of Venice Authorities and Liberties in the Urban Economy 1550 1700 Oxford University Press 2006 Johann Philipp Siebenkees Versuch einer Geschichte der Venetianischen Staatsinquisition Nurnberg 1791 Reprint o O o J 2010 Veb posilannyaOglyad fondiv Inquisitori di Stato u Derzhavnomu arhivi VeneciyiPrimitkiGerhard Rosch Der venezianische Adel bis zur Schliessung des Grossen Rates Sigmaringen 1989 S 91 98 Johann Philipp Siebenkees Versuch einer Geschichte der Venetianischen Staatsinquisition Nurnberg 1791 Reprint o O O J 2009 S 2 Rainer Graf Die Feste der Republik Venedig Klagenfurt 1866 Reprint o O o J 2010 S 27 f Rainer Graf Die Feste der Republik Venedig Klagenfurt 1866 Reprint o O o J 2010 S 29 Helmut Dumler Venedig und die Dogen Dusseldorf Zurich 2001 S 30 Alvise Zorzi Venedig Die Geschichte der Lowenrepublik Deutsch von Sylvia Hofer Dusseldorf 1985 S 174 f Oliver Thomas Domzalski Politische Karrieren und Machtverteilung im venezianischen Adel 1646 1797 Sigmaringen 1996 S 64 Jacques Casanova de Seingalt Histoire de ma fuite des prisons de la Republique de Venise qu on appelle les Plombs Ecrite a Dux en Boheme l annee 1787 Schonfeld Leipzig 1788