Епоха палацових переворотів — проміжок часу в політичному житті Російської імперії XVIII століття, коли перехід вищої державної влади відбувався шляхом здійснення гвардійцями або придворними палацових переворотів.
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHpMek15TDBWc2FYcGhZbVYwYUY5dlpsOVNkWE56YVdGZmFXNWZZMjl5WkdWeVoyRnlaR2xoTG1wd1p5OHpNREJ3ZUMxRmJHbDZZV0psZEdoZmIyWmZVblZ6YzJsaFgybHVYMk52Y21SbGNtZGhjbVJwWVM1cWNHYz0uanBn.jpg)
Цьому явищу сприяла відсутність чітких правил престолонаслідування та безупинна боротьба придворних угрупувань. В умовах абсолютної монархії палацовий переворот виявлявся єдиним дієвим засобом зворотнього зв'язку між верховною владою та суспільством, точніше, його дворянською верхівкою.
Передумови
Відповідальним за нестабільність верховної влади у Російській імперії XVIII століття є Петро I, який 1722 року видав «Указ про престолонаслідування», яким максимально розширив коло можливих претендентів на престол. Фактично монарх міг призначати своїм спадкоємцем кого завгодно. Якщо він з якихось причин не встигав цього зробити, то питання про законного спадкоємця залишалось відкритим.
При максимальному одержавленні суспільного життя, відсутності навіть в зародку легальної політичної діяльності, перевороти стали хоча й примітивним, але єдиним засобом вирішення протирічь між основними складовими системи абсолютизму — самодержавною владою, правлячою верхівкою та пануючим дворянським станом.
Історія
Автор терміна російський історик Василь Ключевський датує епоху палацових переворотів періодом від смерті Петра I у 1725 році до вступу на престол Катерини II у 1762 році. Однак уявлення про те, що саме гвардія визначає, до перейде престол, побутувало також на початку ХІХ століття, під час подій міжцарства 1825 року.
За винятком переходу влади від Анни Іванівни до Анни Леопольдівни у 1740 році, від Єлизавети Петрівни до Петра III у 1761 році та від Катерини ІІ до її сина Павла I у 1796 році, в усіх інших випадках протягом першого століття існування Російської імперії влада передавалась шляхом загрози насильства або сили:
- 1725 — зведення придворною партією Меншикова на престол Катерини I
- травень 1727 — Верховна Таємна рада передає престол Петру II в обхід інших претендентів
- вересень 1727 — повалення Меншикова
- 1730 — престол передається Анні Івановні за умови підписання нею кондицій, що обмежували її самодержавну владу
- 1740 — повалення Бірона угрупуванням Б.-К. Мініха
- 1741 — зведення на престол Єлизавети Петрівни
- 1762 — зведення на престол Катерини II та вбивство Петра III
- 1801 — вбивство Павла I
Вже напередодні смерті Петра І, 25 — 26 січня 1725 року, серед вищих чинів імперії виник розкол. Одне угрупування (президент Юстиц-колегії П. М. Апраксін, президент Коммерц-колегії Д. М. Голіцин, президент Військової колегії А. І. Рєпнін, сенатор , президент Штатс-Контор-колегії та канцлер Г. І. Головкін) виступило за зведення на трон онука Петра І — царевича Петра Олексійовича та встановлення системи регентства — правління дружини Петра І Катерини Олексіївни разом з Сенатом.
Інше угрупування (світлійший князь О. Д. Меншиков, генерал-прокурор Сенату П. І. Ягужинський, генерал , дипломат та керівник Таємної канцелярії П. О. Толстой, віце-президент Синоду Феофан Прокопович та інші) відстоювали кандидатуру Катерини Олексіївни як самодержавної государині. Суперечка зайшла далеко, однак напористість, вміле лавіювання та найголовніше — опора в критичний момент на гвардійські та полки забезпечили зведення на престол після смерті Петра І 28 січня 1725 року Катерини Олексіївни. Після неї на чолі держави протягом XVIII століття ще чотири рази опинялися жінки. Жіноче правління в Росії добігло кінця лише у 1796 році.
Невизначеність у питані про правила наслідування престолу була в певній мірі усунуто прийняттям в 1797 році так званого Павловського Акту про престолонаслідування 1797 року, який встановив чіткі положення, за умови дотримання яких наступні монархи могли посісти престол Російської імперії.
Примітки
- «дабы сие было всегда в воле правительствующего государя, кому оной хочет, тому и определит наследство» — з Устава про престолонаслідування 5 (16) лютого 1722 року. Джерело: Полное собрание законов Российской империи. Т.VI. № 3893.
Посилання
- Миних И. Э. Россия и русский двор в первой половине XVIII века — М.: Издание редакции исторического журнала «Русская старина». Типография В. С. Балашева, 1891.
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
Epoha palacovih perevorotiv promizhok chasu v politichnomu zhitti Rosijskoyi imperiyi XVIII stolittya koli perehid vishoyi derzhavnoyi vladi vidbuvavsya shlyahom zdijsnennya gvardijcyami abo pridvornimi palacovih perevorotiv Gvardijci Preobrazhenskogo polku progoloshuyut imperatriceyu Yelizavetu Petrivnu Comu yavishu spriyala vidsutnist chitkih pravil prestolonasliduvannya ta bezupinna borotba pridvornih ugrupuvan V umovah absolyutnoyi monarhiyi palacovij perevorot viyavlyavsya yedinim diyevim zasobom zvorotnogo zv yazku mizh verhovnoyu vladoyu ta suspilstvom tochnishe jogo dvoryanskoyu verhivkoyu PeredumoviVidpovidalnim za nestabilnist verhovnoyi vladi u Rosijskij imperiyi XVIII stolittya ye Petro I yakij 1722 roku vidav Ukaz pro prestolonasliduvannya yakim maksimalno rozshiriv kolo mozhlivih pretendentiv na prestol Faktichno monarh mig priznachati svoyim spadkoyemcem kogo zavgodno Yaksho vin z yakihos prichin ne vstigav cogo zrobiti to pitannya pro zakonnogo spadkoyemcya zalishalos vidkritim Pri maksimalnomu oderzhavlenni suspilnogo zhittya vidsutnosti navit v zarodku legalnoyi politichnoyi diyalnosti perevoroti stali hocha j primitivnim ale yedinim zasobom virishennya protirich mizh osnovnimi skladovimi sistemi absolyutizmu samoderzhavnoyu vladoyu pravlyachoyu verhivkoyu ta panuyuchim dvoryanskim stanom IstoriyaAvtor termina rosijskij istorik Vasil Klyuchevskij datuye epohu palacovih perevorotiv periodom vid smerti Petra I u 1725 roci do vstupu na prestol Katerini II u 1762 roci Odnak uyavlennya pro te sho same gvardiya viznachaye do perejde prestol pobutuvalo takozh na pochatku HIH stolittya pid chas podij mizhcarstva 1825 roku Za vinyatkom perehodu vladi vid Anni Ivanivni do Anni Leopoldivni u 1740 roci vid Yelizaveti Petrivni do Petra III u 1761 roci ta vid Katerini II do yiyi sina Pavla I u 1796 roci v usih inshih vipadkah protyagom pershogo stolittya isnuvannya Rosijskoyi imperiyi vlada peredavalas shlyahom zagrozi nasilstva abo sili 1725 zvedennya pridvornoyu partiyeyu Menshikova na prestol Katerini I traven 1727 Verhovna Tayemna rada peredaye prestol Petru II v obhid inshih pretendentiv veresen 1727 povalennya Menshikova 1730 prestol peredayetsya Anni Ivanovni za umovi pidpisannya neyu kondicij sho obmezhuvali yiyi samoderzhavnu vladu 1740 povalennya Birona ugrupuvannyam B K Miniha 1741 zvedennya na prestol Yelizaveti Petrivni 1762 zvedennya na prestol Katerini II ta vbivstvo Petra III 1801 vbivstvo Pavla I Vzhe naperedodni smerti Petra I 25 26 sichnya 1725 roku sered vishih chiniv imperiyi vinik rozkol Odne ugrupuvannya prezident Yustic kolegiyi P M Apraksin prezident Kommerc kolegiyi D M Golicin prezident Vijskovoyi kolegiyi A I Ryepnin senator prezident Shtats Kontor kolegiyi ta kancler G I Golovkin vistupilo za zvedennya na tron onuka Petra I carevicha Petra Oleksijovicha ta vstanovlennya sistemi regentstva pravlinnya druzhini Petra I Katerini Oleksiyivni razom z Senatom Inshe ugrupuvannya svitlijshij knyaz O D Menshikov general prokuror Senatu P I Yaguzhinskij general diplomat ta kerivnik Tayemnoyi kancelyariyi P O Tolstoj vice prezident Sinodu Feofan Prokopovich ta inshi vidstoyuvali kandidaturu Katerini Oleksiyivni yak samoderzhavnoyi gosudarini Superechka zajshla daleko odnak naporistist vmile laviyuvannya ta najgolovnishe opora v kritichnij moment na gvardijski ta polki zabezpechili zvedennya na prestol pislya smerti Petra I 28 sichnya 1725 roku Katerini Oleksiyivni Pislya neyi na choli derzhavi protyagom XVIII stolittya she chotiri razi opinyalisya zhinki Zhinoche pravlinnya v Rosiyi dobiglo kincya lishe u 1796 roci Neviznachenist u pitani pro pravila nasliduvannya prestolu bula v pevnij miri usunuto prijnyattyam v 1797 roci tak zvanogo Pavlovskogo Aktu pro prestolonasliduvannya 1797 roku yakij vstanoviv chitki polozhennya za umovi dotrimannya yakih nastupni monarhi mogli posisti prestol Rosijskoyi imperiyi Primitki daby sie bylo vsegda v vole pravitelstvuyushego gosudarya komu onoj hochet tomu i opredelit nasledstvo z Ustava pro prestolonasliduvannya 5 16 lyutogo 1722 roku Dzherelo Polnoe sobranie zakonov Rossijskoj imperii T VI 3893 PosilannyaMinih I E Rossiya i russkij dvor v pervoj polovine XVIII veka M Izdanie redakcii istoricheskogo zhurnala Russkaya starina Tipografiya V S Balasheva 1891