Олекса́ндр Рома́нович Воронцо́в (рос. Алекса́ндр Рома́нович Воронцо́в; 4 (15) вересня 1741 — 3 (15) грудня 1805) — російський державний діяч, дипломат. Канцлер Російської імперії (1802—1805), міністр закордонних справ (1802—1804). Представник москвинського роду . Народився у Санкт-Петербурзі, Росія. Син і . Граф (з 1760). Російський посол у Священній Римській імперії (1761) і Великій Британії (1762—1764). Президент Комерц-колегії (1773—1794), сенатор (1779). Був противником абсолютизму, виступав за колегіальне управління країною. Наприкінці правління Катерини ІІ покинув службу (1794), зайнявся вивченням російської історії, зібрав велику колекцію рукописів і стародруків у своєму Андріївському маєтку. З інтронізацією Олександра І повернувся у політику. Входив до числа членів Неодмінної ради царя (1801—1805). Проводив політику на зближення Росії з Британією і Австрією, сприяв розриву із наполеонівською Францією. Кавалер орденів Олександра Невського (1781), Володимира (1782), Андрія Первозванного (1801). Помер у Андріївському, Росія.
Олександр Воронцов | ||
![]() | ||
![]() | ||
| ||
---|---|---|
1802 — 1805 | ||
Попередник: | Олександр Безбородько | |
Наступник: | Микола Румянцев | |
| ||
8 вересня 1802 — 16 січня 1804 | ||
| ||
1773 — 1794 | ||
Народження: | 4 (15) вересня 1741 Санкт-Петербург, Росія | |
Смерть: | 3 (15) грудня 1805 Андріївське, Росія | |
Національність: | москвин | |
Підданство: | Росія | |
Релігія: | православний | |
Рід: | ||
Батько: | ||
Мати: | ||
Автограф: | ![]() | |
Нагороди: | Ордени Олександра Невського, Володимира, Андрія Первозванного | |
|
Біографія
Молоді роки
Олександр Воронцов народився 4 (15) вересня 1741 року в Санкт-Петербурзі, в родині і . Хлопця виховували у будинку дядька Михайла Воронцова.
У віці 15 років Воронцов почав службу в лейб-гвардії Ізмайловському полку. У 17 років він виїхав на навчання до Парижа, до Версальської рейтарської школи. Там Ворноцов отримав різносторонню освіту і познайомився з багатьма діячами Франції. Він зустрічався і листувався з Вольтером, був автором перших друкованих видань його філософських повістей російською мовою.
Побувавши в Мадриді, Воронцов склав для свого дядька опис іспанського управління. 1760 року він отримав спадковий титул графа.
1761 року Воронцов поступив на дипломатичну службу, ставши повіреним у справах Росії в Відні. У грудні ж року імператор Петро III надав йому чин . У 1762—1764 роках Воронцов був повноважним міністром в Англії, а потім в Голландії.
Голова Комерц-колегії
Після повернення до Росії в 1773 році його призначили президентом Комерц-колегії. Він очолював це відомство протягом 20 років, заслуживши репутацією досвідченого державного діяча.
До думки Воронцова прислухалася сама імператриця Катерина ІІ. 1779 року вона призначила графа сенатором, а 1787 року постановила членом своє Ради.
Воронцов брав участь в укладанні договорів про торгівлю з Курляндією (1783), Францією (1786), Неаполітанським королівством (1787) і Португалією (1787).
1790 року він підписував Верельський мирний договір зі Швецією, а 1792 року — Ясський мирний договір із Османською імперією.
Подібно до більшості тогочасних російських дворян Воронцов був прихильником колегіального управління країною, перебував у опозиції до абсолютизму. Це викликало невдоволення частини придворних і Катерини ІІ. Воронцов засуджував розкіш двору і домагався скорочення ввезення в країну дорогих тканин і вин.
Близькі стосунки по службі і поглядах пов'язували Воронцова з Германом Далем і Олександром Радищевим. Після арешту і висилки останнього граф підтримував з ним контакти і допомагав його сім'ї.
1794 року, наприкінці правління Катерини ІІ, Воронцов подав у відставку й оселився у своєму маєтку Андріївське у Володимирській губернії. Відійшовши від політики, граф зайнявся вивченням історії. Він зібрав велику бібліотеку російських і іноземних книг, документів, рукописів. Паралельно Воронцов підтримував особисте і службове листування щодо питань політики, економіки та культури.
Міністр і канцлер
![image](https://www.wikidata.uk-ua.nina.az/image/aHR0cHM6Ly93d3cud2lraWRhdGEudWstdWEubmluYS5hei9pbWFnZS9hSFIwY0hNNkx5OTFjR3h2WVdRdWQybHJhVzFsWkdsaExtOXlaeTkzYVd0cGNHVmthV0V2WTI5dGJXOXVjeTkwYUhWdFlpOHhMekV5TDFadmNtOXVkSHB2ZGw5aWVWOVRZMmh0YVdSMExtcHdaeTh5TlRCd2VDMVdiM0p2Ym5SNmIzWmZZbmxmVTJOb2JXbGtkQzVxY0djPS5qcGc=.jpg)
Після вбивства царя Павла І й інтронізації його сина Олександра І серед російського дворянства з'явилися надії на перетворення Росії на конституційну монархію. У зв'язку з цим, в березні 1801 року, Воронцов повернувся на державну службу.
У своїй доповідній записці імператору «Примітки на деякі статті, що стосуються до Росії» граф критикував царювання Катерини ІІ і її сина Павла I.
Воронцов став членом Неодмінного ради, брав участь в реформуванні Сенату, створення міністерств, а у вересні 1802 року був призначений на посаду державного канцлера.
На посту канцлера і міністра закордонних справ Воронцов керував усією дипломатією Російської імперії. Він проводив політику на зближення Росії з Британією і Австрією, відповідав за розрив відносин з наполеонівською Францією.
У лютому 1804 р внаслідок хвороби Воронцов вийшов у відставку й повернувся до Андріївського маєтку. Формально він зберіг за собою управління дипломатичним відомством.
Влітку 1805 року канцлер приступив до написання мемуарів, але смерть перервала роботу над ними. Воронцов помер у своєму садибному будинку в Андріївському 3 (15) грудня 1805 року. Його поховали у місцевій церкві святого Андрія Первозванного.
Нагороди
Орден святого Олександра Невського (1781)
Орден святого Володимира (1782 — І ступінь)
Орден святого Андрія Первозванного (1801)
Примітки
- Воронцов Александр Романович [ 6 листопада 2020 у Wayback Machine.] // Президентская библиотека.
Бібліографія
- Воронцов, А. Р. // Очерки истории Министерства иностранных дел России. 1802-2002. Т. 3. М., 2002. С. 6-27.
- Григораш, И. В. О дате кончины государственного канцлера А. Р. Воронцова [ 5 серпня 2021 у Wayback Machine.] // Исторический факультет Московского Государственного Университета. 1997-2019.
- Долгова, С. Р. Неизвестный очерк о графе Александре Романовиче Воронцове // Воронцовы — два века в истории России. Труды Воронцовского общества. Вып. 9. Петушки. 2004. С. 18—32.
- Заозерский, А. И. Александр Романович Воронцов. К истории быта и нравов XVIII в. // Исторические записки. Т. 23. М., 1947. С. 105—136.
- Записки графа Александра Романовича Воронцова // Русский архив. 1883. Кн. 1. Вып. 2. С. 222—290.
Посилання
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Воронцов Олександр Романович
- Воронцов Александр Романович [ 9 жовтня 2020 у Wayback Machine.] // Міністерство закордонних справ Росії.
- Воронцов Александр Романович [ 6 листопада 2020 у Wayback Machine.] // Президентская библиотека.
Вікіпедія, Українська, Україна, книга, книги, бібліотека, стаття, читати, завантажити, безкоштовно, безкоштовно завантажити, mp3, відео, mp4, 3gp, jpg, jpeg, gif, png, малюнок, музика, пісня, фільм, книга, гра, ігри, мобільний, телефон, android, ios, apple, мобільний телефон, samsung, iphone, xiomi, xiaomi, redmi, honor, oppo, nokia, sonya, mi, ПК, web, Інтернет
U Vikipediyi ye statti pro inshi znachennya cogo termina Voroncov Oleksa ndr Roma novich Voronco v ros Aleksa ndr Roma novich Voronco v 4 15 veresnya 1741 17410915 3 15 grudnya 1805 rosijskij derzhavnij diyach diplomat Kancler Rosijskoyi imperiyi 1802 1805 ministr zakordonnih sprav 1802 1804 Predstavnik moskvinskogo rodu Narodivsya u Sankt Peterburzi Rosiya Sin i Graf z 1760 Rosijskij posol u Svyashennij Rimskij imperiyi 1761 i Velikij Britaniyi 1762 1764 Prezident Komerc kolegiyi 1773 1794 senator 1779 Buv protivnikom absolyutizmu vistupav za kolegialne upravlinnya krayinoyu Naprikinci pravlinnya Katerini II pokinuv sluzhbu 1794 zajnyavsya vivchennyam rosijskoyi istoriyi zibrav veliku kolekciyu rukopisiv i starodrukiv u svoyemu Andriyivskomu mayetku Z intronizaciyeyu Oleksandra I povernuvsya u politiku Vhodiv do chisla chleniv Neodminnoyi radi carya 1801 1805 Provodiv politiku na zblizhennya Rosiyi z Britaniyeyu i Avstriyeyu spriyav rozrivu iz napoleonivskoyu Franciyeyu Kavaler ordeniv Oleksandra Nevskogo 1781 Volodimira 1782 Andriya Pervozvannogo 1801 Pomer u Andriyivskomu Rosiya Oleksandr VoroncovKancler Rosijskoyi imperiyi1802 1805Poperednik Oleksandr BezborodkoNastupnik Mikola RumyancevMinistr zakordonnih sprav8 veresnya 1802 16 sichnya 1804Prezident Komerc kolegiyi1773 1794 Narodzhennya 4 15 veresnya 1741 17410915 Sankt Peterburg RosiyaSmert 3 15 grudnya 1805 Andriyivske RosiyaNacionalnist moskvinPiddanstvo RosiyaReligiya pravoslavnijRid Batko Mati Avtograf Nagorodi Ordeni Oleksandra Nevskogo Volodimira Andriya Pervozvannogo Mediafajli b u VikishovishiBiografiyaMolodi roki Oleksandr Voroncov narodivsya 4 15 veresnya 1741 roku v Sankt Peterburzi v rodini i Hlopcya vihovuvali u budinku dyadka Mihajla Voroncova U vici 15 rokiv Voroncov pochav sluzhbu v lejb gvardiyi Izmajlovskomu polku U 17 rokiv vin viyihav na navchannya do Parizha do Versalskoyi rejtarskoyi shkoli Tam Vornocov otrimav riznostoronnyu osvitu i poznajomivsya z bagatma diyachami Franciyi Vin zustrichavsya i listuvavsya z Volterom buv avtorom pershih drukovanih vidan jogo filosofskih povistej rosijskoyu movoyu Pobuvavshi v Madridi Voroncov sklav dlya svogo dyadka opis ispanskogo upravlinnya 1760 roku vin otrimav spadkovij titul grafa 1761 roku Voroncov postupiv na diplomatichnu sluzhbu stavshi povirenim u spravah Rosiyi v Vidni U grudni zh roku imperator Petro III nadav jomu chin U 1762 1764 rokah Voroncov buv povnovazhnim ministrom v Angliyi a potim v Gollandiyi Golova Komerc kolegiyi Pislya povernennya do Rosiyi v 1773 roci jogo priznachili prezidentom Komerc kolegiyi Vin ocholyuvav ce vidomstvo protyagom 20 rokiv zasluzhivshi reputaciyeyu dosvidchenogo derzhavnogo diyacha Do dumki Voroncova prisluhalasya sama imperatricya Katerina II 1779 roku vona priznachila grafa senatorom a 1787 roku postanovila chlenom svoye Radi Voroncov brav uchast v ukladanni dogovoriv pro torgivlyu z Kurlyandiyeyu 1783 Franciyeyu 1786 Neapolitanskim korolivstvom 1787 i Portugaliyeyu 1787 1790 roku vin pidpisuvav Verelskij mirnij dogovir zi Shveciyeyu a 1792 roku Yasskij mirnij dogovir iz Osmanskoyu imperiyeyu Podibno do bilshosti togochasnih rosijskih dvoryan Voroncov buv prihilnikom kolegialnogo upravlinnya krayinoyu perebuvav u opoziciyi do absolyutizmu Ce viklikalo nevdovolennya chastini pridvornih i Katerini II Voroncov zasudzhuvav rozkish dvoru i domagavsya skorochennya vvezennya v krayinu dorogih tkanin i vin Blizki stosunki po sluzhbi i poglyadah pov yazuvali Voroncova z Germanom Dalem i Oleksandrom Radishevim Pislya areshtu i visilki ostannogo graf pidtrimuvav z nim kontakti i dopomagav jogo sim yi 1794 roku naprikinci pravlinnya Katerini II Voroncov podav u vidstavku j oselivsya u svoyemu mayetku Andriyivske u Volodimirskij guberniyi Vidijshovshi vid politiki graf zajnyavsya vivchennyam istoriyi Vin zibrav veliku biblioteku rosijskih i inozemnih knig dokumentiv rukopisiv Paralelno Voroncov pidtrimuvav osobiste i sluzhbove listuvannya shodo pitan politiki ekonomiki ta kulturi Ministr i kancler Portret Voroncova 1784 J Shmidt Pislya vbivstva carya Pavla I j intronizaciyi jogo sina Oleksandra I sered rosijskogo dvoryanstva z yavilisya nadiyi na peretvorennya Rosiyi na konstitucijnu monarhiyu U zv yazku z cim v berezni 1801 roku Voroncov povernuvsya na derzhavnu sluzhbu U svoyij dopovidnij zapisci imperatoru Primitki na deyaki statti sho stosuyutsya do Rosiyi graf kritikuvav caryuvannya Katerini II i yiyi sina Pavla I Voroncov stav chlenom Neodminnogo radi brav uchast v reformuvanni Senatu stvorennya ministerstv a u veresni 1802 roku buv priznachenij na posadu derzhavnogo kanclera Na postu kanclera i ministra zakordonnih sprav Voroncov keruvav usiyeyu diplomatiyeyu Rosijskoyi imperiyi Vin provodiv politiku na zblizhennya Rosiyi z Britaniyeyu i Avstriyeyu vidpovidav za rozriv vidnosin z napoleonivskoyu Franciyeyu U lyutomu 1804 r vnaslidok hvorobi Voroncov vijshov u vidstavku j povernuvsya do Andriyivskogo mayetku Formalno vin zberig za soboyu upravlinnya diplomatichnim vidomstvom Vlitku 1805 roku kancler pristupiv do napisannya memuariv ale smert perervala robotu nad nimi Voroncov pomer u svoyemu sadibnomu budinku v Andriyivskomu 3 15 grudnya 1805 roku Jogo pohovali u miscevij cerkvi svyatogo Andriya Pervozvannogo NagorodiOrden svyatogo Oleksandra Nevskogo 1781 Orden svyatogo Volodimira 1782 I stupin Orden svyatogo Andriya Pervozvannogo 1801 PrimitkiVoroncov Aleksandr Romanovich 6 listopada 2020 u Wayback Machine Prezidentskaya biblioteka BibliografiyaVoroncov A R Ocherki istorii Ministerstva inostrannyh del Rossii 1802 2002 T 3 M 2002 S 6 27 Grigorash I V O date konchiny gosudarstvennogo kanclera A R Voroncova 5 serpnya 2021 u Wayback Machine Istoricheskij fakultet Moskovskogo Gosudarstvennogo Universiteta 1997 2019 Dolgova S R Neizvestnyj ocherk o grafe Aleksandre Romanoviche Voroncove Voroncovy dva veka v istorii Rossii Trudy Voroncovskogo obshestva Vyp 9 Petushki 2004 S 18 32 Zaozerskij A I Aleksandr Romanovich Voroncov K istorii byta i nravov XVIII v Istoricheskie zapiski T 23 M 1947 S 105 136 Zapiski grafa Aleksandra Romanovicha Voroncova Russkij arhiv 1883 Kn 1 Vyp 2 S 222 290 PosilannyaVikishovishe maye multimedijni dani za temoyu Voroncov Oleksandr Romanovich Voroncov Aleksandr Romanovich 9 zhovtnya 2020 u Wayback Machine Ministerstvo zakordonnih sprav Rosiyi Voroncov Aleksandr Romanovich 6 listopada 2020 u Wayback Machine Prezidentskaya biblioteka